ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и
03 липня 2026 року	м. Ужгород	№ 260/9761/25 	
11:45 год

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Скраль Т.В. 
при секретарі Колушкіна Ю.В.,
за участю сторін:
позивач: ОСОБА_1 – у судове засідання не з`явився,
відповідач: Головне управління Національної поліції в Закарпатській області - представник Олексій Василь Віталійович,
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області (99008, Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Ф.Ракоці,13, код ЄДРПОУ 40108913) про визнання протиправним та скасування наказу, визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
У відповідності до статті 243 частини 3 КАС України 03 липня 2026 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Рішення у повному обсязі складено 03 липня 2026 року.
28 листопада 2025 року ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, якою просить: 1) визнати протиправним та скасувати наказ начальника Головного управління поліції в Закарпатській області № 182 о/с від 27 жовтня 2025 року про звільнення полковника поліції ОСОБА_1 зі служби в поліції за п.7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням); 2) визнати протиправною бездіяльність Головного управління поліції в Закарпатській області, що полягала у не розгляді рапорту ОСОБА_1 від 25 вересня 2025 року в частині направлення на проходження ВЛК; 3) видати направлення ОСОБА_1 направлення на проходження BЛK.
03 грудня 2025 року ухвалою суду позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
05 грудня 2025 року позивачем подано позовну заяву з усуненням недоліків.
10 грудня 2025 року ухвалою суду процесуальний строк, встановлений судом для усунення недоліків позовної заяви згідно з ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2025 року в адміністративній справі - продовжено на 5 днів з дня вручення позивачу даної ухвали.
07 січня 2026 року позивачем подано до суду позовну заяву у новій редакції, за якою просить: 1) визнати протиправним та скасувати наказ начальника Головного управління поліції в Закарпатській області № 182 о/с від 27 жовтня 2025 року про звільнення полковника поліції ОСОБА_1 зі служби в поліції за п.7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням); 2) визнати протиправною бездіяльність Головного управління поліції в Закарпатській області, що полягала у не розгляді рапорту ОСОБА_1 від 25 вересня 2025 року в частині направлення на проходження ВЛК; 3) видати ОСОБА_1 направлення на проходження BЛK.
14 січня 2026 року ухвалою суду відкрито провадження у даній адміністративній справі та призначено підготовче судове засідання.
04 березня 2026 року позивачем подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої просить суд доповнити первісні позовні вимоги, позовними вимогами наступного змісту: 1) поновити полковника поліції ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді начальника відділення поліції № 1 Ужгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області з 31.10.2025 року та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.
18 травня 2026 року ухвалою суду прийнято до розгляду заяву позивача про зміну позовних вимог від 04 березня 2026 року (вх. №6230/26). Продовжено строк проведення підготовчого судового засідання на тридцять днів.
05 червня 2026 року ухвалою суду закрито пiдготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 

1. Позиції сторін.

Позивач свої позовні вимоги аргументував тим, що 26 вересня 2025 року подав на ім`я начальника ГУНП В Закарпатській області рапорт, у якому просив звільнити зі служби в поліції за статтею 77 Закону України «Про Національну поліцію» за власним бажанням у зв`язку з наявною вислугою років для призначення пенсії з 31 жовтня 2025 року. У даному рапорті просив перед звільненням видати направлення на проходження ВЛК. Разом з тим, відповідач не прийняв рішення за наслідками розгляду вказаного рапорту в частині направлення на ВЛК. Таким чином, має місце протиправна бездіяльність відповідача, що полягала у ненаправленні на ВЛК за наслідками розгляду поданого рапорту від 26 вересня 2025 року.
21 січня 2026 року представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, в якому просять у задоволенні позову відмовити, оскільки підставою для звільнення за станом здоров`я (через хворобу) може бути лише рішення медичної комісії про непридатність до служби в поліції., яке оформлюється відповідною М(ВЛ)К у формі Свідоцтва про хворобу. Наказом Головного управління Національної поліції у Закарпатській області №182 о/с від 31.10.2025 «Про особовий склад» ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 частини 1 статті 77 (за власним бажанням). Підставою для видачі відповідного наказу був власноруч написаний рапорт ОСОБА_1 від 25.09.2025, у якому він просив звільнити його зі служби в Національній поліції відповідно до ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» з 31 жовтня 2025 року. Жодних застережень щодо волевиявлення позивача бути звільненим за власним бажанням у рапорті не зазначено. Відтак позивач скористався своїм правом щодо припинення служби в органах МВС. За наведених обставин наказ Головного управління Національної поліції у Закарпатській області №182о/с від 27.10.2025 «Про особовий склад» винесений правомірно. Звертаємо увагу на те, що позивача, було повідомлено про готовність направлення на медичний огляд для проведення лікарської (військово-лікарської) експертизи та запрошено до ГУНП в Закарпатській області для його безпосереднього отримання. Таким чином, резюмуємо що 30.09.2025 року позивачу було виписано направлення на медичний огляд для проведення лікарської (військово-лікарської) експертизи та повідомлено його про це однак позивач не скористався правом на реалізацію свого права. Оскільки, позивачем самостійно подано рапорт із зазначенням причини звільнення зі служби за власним бажанням, то ГУНП у Закарпатській області прав позивача не порушено, оскільки Законом України «Про Національну поліцію» чітко передбачений перелік підстав для звільнення з органів поліції. Крім того, норми спеціального законодавства, що регулюють правовідносини пов`язані з проходженням служби в поліції не передбачають можливості внесення змін в формулювання підстав звільнення. На підставі викладеного, констатує про відсутність підстав для скасування наказу про звільнення від 27.10.2025 №182 о/с.

Позивач у судове засідання не з`явився, однак 18 травня 2026 року до суду подано заяву, в якій просить провести розгляд справи за його відсутності на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Представник відповідача в судовому засіданні, проти задоволення позову заперечив та просив суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

2. Обставини, встановлені судом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 займав посаду начальника відділення поліції № 1 Ужгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області. 
25 вересня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до начальника Головного управління Національної поліції в Закарпатській області із рапортом, в якому просить у зв`язку з наявною вислугою років для призначення пенсії звільнити зі служби в поліції відповідно до статті 77 Закону України «Про національну поліцію» з 31 жовтня 2025 року. Перед звільненням просить видати направлення на проходження ВЛК, (а.с. 13).
30 вересня 2025 року заступником начальника УКЗ ГУНП в Закарпатській області сформовано направлення на медичний огляд для проведення лікарської (військово – лікарської) експертизи, відповідно до якого просять здійснити медичний огляд полковника поліції, начальника відділення поліції № 1 Ужгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, ОСОБА_1 , (0070014), ІНФОРМАЦІЯ_1 для встановлення придатності до подальшої служби на посаді начальника відділення поліції № 1 Ужгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, (а.с. 66).
27 жовтня 2025 року Головне управління Національної поліції в Закарпатській області наказом № 182 о/с «По особовому складу» звільнено полковника поліції ОСОБА_1 (0070014), начальника відділення поліції № 1 Ужгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, з 31 жовтня 2025 року, відповідно до частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» звільнити зі служби в поліції за пунктом 7 (за власним бажанням), (а.с. 12).
Не погодившись із наказом Головного управління Національної поліції в Закарпатській області від 27 жовтня 2025 року № 182 о/с щодо звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом про скасування наказу та поновлення на роботі.

3. Мотиви суду та норми права, застосовані судом.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року №580-VIII (далі - Закон №580-VIII).
Частиною 1 статті 1 Закону №580-VIІI передбачено, що Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Положеннями частини 1 статті 3 Закону № 580-VIII закріплено, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини 1 статті 17 Закону №580-VІІІ поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу в поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.
Відповідно до частини першої статті 59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
Призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону (частина перша статті 48 Закону №580-VIII).
Частиною першою статті 77 Закону № 580-VІІІ передбачено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: 1) у зв`язку із закінченням строку контракту; 2) за станом здоров`я (через хворобу) - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції; 3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції; 4) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; 5) через службову невідповідність; 6) у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; 7) за власним бажанням; 8) у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій); 9) у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі; 9-1) у зв`язку з наявністю реального чи потенційного конфлікту інтересів, який має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб; 10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення, а також рішенням суду про визнання його активів або активів, набутих за його дорученням іншими особами або в інших передбачених статтею 290 Цивільного процесуального кодексу України випадках, необґрунтованими та їх стягнення в дохід держави; 11) у зв`язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави; 12) у разі надання особою завідомо неправдивої інформації під час прийняття на службу в поліції.
Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права та обов`язки визначені Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114 (далі - Положення №114, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Отже, спеціальним актом законодавства, нормами якого врегульовано спірні правовідносини та який є чинним на час їх виникнення, є Положення №114.
Вказане виключає можливість застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України, зокрема статті 38 КЗпП України, оскільки останні підлягають застосуванню лише за відсутності спеціального правового регулювання.
Пунктом 64 Положення №114 передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік):
а) за віком - при досягненні віку, встановленого цим Положенням. Крім того, за віком можуть бути звільнені особи середнього начальницького складу, які мають вислугу 20 і більше років (у пільговому обчисленні), і яким до досягнення встановленого віку перебування на службі залишилося 3 роки і менше, а за їх бажанням при досягненні цього віку - незалежно від наявності вислуги років;
б) через хворобу - у разі визнання їх непридатними до військової служби в мирний час (у військовий час - обмежено придатними 2-го ступеня) за рішенням військово-лікарської комісії;
в) через обмежений стан здоров`я - у разі визнання їх придатними до військової служби поза строєм у мирний час (у військовий час обмежено придатними 1-го ступеня) за рішенням військово-лікарської комісії при неможливості використання їх на службі у зв`язку з відсутністю відповідних вакантних посад;
г) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі;
д) через службову невідповідність;
є) за порушення дисципліни;
ж) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків;
з) у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації;
и) через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України;
і) у зв`язку з непроходженням випробування в період іспитового строку;
ї) у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі;
й) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, яким накладено стягнення у виді позбавлення права обіймати посади або займатися діяльністю, що пов`язані з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, чи кримінального правопорушення;
к) за угодою сторін;
л) у зв`язку із закінченням строку трудового договору (контракту).
Відповідно до пункту 68 Положення №114 особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніше ніж за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.
Таким чином, звільнення зі служби за власним бажанням є окремою самостійною підставою припинення служби, яка передбачає наявність чітко вираженого волевиявлення особи щодо звільнення саме з цієї підстави, зазначення поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків, та дотримання встановленої процедури подання рапорту.
Верховний Суд у постановах від 05 лютого 2020 року у справі №819/744/16, від 20 травня 2020 року у справі №804/868/16 та від 09 лютого 2021 року у справі №826/10404/16 зазначив, що у межах передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку сторони можуть домовитися про звільнення у більш короткий строк. Такою домовленістю слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати звільнення та згоду уповноваженого органу звільнити особу у визначений нею строк.
Отже, до закінчення тримісячного строку, визначеного пунктом 68 Положення №114, звільнення за власним бажанням можливе лише за умови досягнення між поліцейським та уповноваженим органом згоди щодо конкретної підстави та дати звільнення.
Відповідно до частини першої статті 95 Закону №580-VIII поліцейським гарантується безоплатне медичне забезпечення в закладах охорони здоров`я Міністерства внутрішніх справ України.
Порядок проведення лікарської (військово-лікарської) експертизи в системі МВС визначений Положенням про діяльність медичної (військово-лікарської) комісії МВС, затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 03 квітня 2017 року №285 ( далі по тексту – Положення, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до пункту 1 розділу ІІ зазначеного Положення лікарська та військово-лікарська експертизи проводяться штатними та позаштатними М(ВЛ)К. Лікарсько-льотна експертиза проводиться позаштатними ЛЛК, які утворюються у штатних М(ВЛ)К (за потреби).
Згідно з пунктом 3 розділу ІІІ Положення направлення на медичний огляд для проведення лікарської (військово-лікарської) експертизи, форму якого наведено в додатку 7 до цього Положення (далі - Направлення на медичний огляд), оформлюється підрозділами кадрового забезпечення поліції, командуванням головного органу військового управління, оперативно-територіальних об`єднань, з`єднань, військових частин НГУ (далі - військові частини).
З аналізу наведених норм права слідує, що звільнення поліцейського зі служби повинно здійснюватися виключно за наявності визначених законом підстав, із дотриманням встановленої процедури та за умови належного з`ясування всіх обставин, що мають значення для прийняття відповідного рішення.
Судом встановлено, що 25 вересня 2025 року ОСОБА_1 подав рапорт, у якому просив у зв`язку з наявністю вислуги років для призначення пенсії звільнити його зі служби в поліції відповідно до статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 31 жовтня 2025 року та перед звільненням видати направлення на проходження військово-лікарської комісії.
На виконання зазначеного рапорту 30 вересня 2025 року відповідачем було сформовано направлення на медичний огляд для проведення лікарської (військово-лікарської) експертизи з метою встановлення придатності позивача до подальшого проходження служби в поліції.
При цьому судом встановлено, що зазначене направлення містить посилання на додаток 4 до Положення про діяльність медичної (військово-лікарської) комісії МВС та пункт 1 розділу ІІІ цього Положення. Разом з тим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 23 травня 2024 року №331 Положення про діяльність медичної (військово-лікарської) комісії МВС викладено у новій редакції, внаслідок чого змінено структуру Положення та нумерацію його додатків. У чинній на момент виникнення спірних правовідносин редакції Положення форма направлення на медичний огляд передбачена додатком 7 та пунктом 3 розділу ІІІ Положення. Таким чином, направлення, сформоване відповідачем, містить посилання на положення нормативного акта, які на момент його оформлення вже не були чинними, що свідчить про недотримання відповідачем вимог актуального нормативного регулювання під час організації проходження ОСОБА_1 військово-лікарської комісії.
Водночас суд звертає увагу, що у своєму рапорті позивач не зазначав про намір звільнитися зі служби в поліції за власним бажанням, не посилався на пункт 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», не зазначав про наявність поважних причин для такого звільнення та не висловлював волевиявлення на припинення служби саме з цієї підстави.
Зміст рапорту свідчить лише про прохання звільнити його зі служби у зв`язку з наявністю вислуги років для призначення пенсії та про необхідність проходження перед звільненням військово-лікарської комісії. Слід зазначити, що у рапорті прохання про ВЛК перед звільненням, що може свідчити, що стан здоров`я був одним із мотивів.
Натомість відповідач, видаючи наказ від 27 жовтня 2025 року №182 о/с, самостійно визначив підставою звільнення позивача пункт 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» - за власним бажанням.
Матеріали справи не містять жодної заяви, рапорту чи іншого документа, в якому позивач просив би звільнити його саме за власним бажанням або погоджувався із такою підставою звільнення. Відповідачем також не надано доказів того, що після подання рапорту позивач уточнював підставу свого звільнення або висловлював намір припинити службу саме за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону №580-VIII.
Крім того, матеріали справи не містять доказів завершення позивачем проходження військово-лікарської комісії, прийняття відповідною комісією висновку щодо його стану здоров`я або відмови позивача від проходження такого огляду.
Суд зазначає, що направлення особи на проходження військово-лікарської комісії не є формальною дією, а є складовою процедури встановлення обставин, що мають значення для проходження служби та її припинення. Видавши позивачу направлення на проходження військово-лікарської комісії, відповідач визнав необхідність проведення відповідного медичного огляду та отримання висновку ВЛК.
Отримавши рапорт позивача та видавши направлення на проходження військово-лікарської комісії, відповідач фактично розпочав процедуру встановлення обставин, які могли впливати на порядок та підстави звільнення позивача зі служби. Проте, не дочекавшись завершення розпочатої процедури та не з`ясувавши її результатів, відповідач видав наказ про звільнення ОСОБА_1 , що дає підстави суду для висновку, що звільнення позивача було передчасним.
Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Однак відповідачем не доведено ані наявності волевиявлення позивача на звільнення саме за власним бажанням, ані правомірності прийняття оскаржуваного наказу до завершення процедури проходження військово-лікарської комісії.
За таких обставин суд доходить висновку, що відповідач, приймаючи наказ про звільнення позивача за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону №580-VIII, діяв не у спосіб, визначений законом, без належного підтвердження підстав для такого звільнення, без з`ясування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, та до завершення розпочатої ним же процедури медичного огляду ОСОБА_1 ..
Отже, наказ начальника Головного управління Національної поліції в Закарпатській області від 27 жовтня 2025 року №182 о/с «По особовому складу» щодо звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» є протиправним та підлягає скасуванню.
Щодо доводів позивача про звільнення його в період тимчасової непрацездатності, то суд зазначає наступне.
Як установлено судом, оскаржуваний наказ Головного управління Національної поліції в Закарпатській області від 27 жовтня 2025 року № 182 о/с про звільнення позивача був прийнятий 27 жовтня 2025 року. Цим наказом вирішено звільнити позивача зі служби з 31 жовтня 2025 року. Водночас у період з 20 жовтня 2025 року по 31 жовтня 2025 року ОСОБА_1 перебував на лікарняному, що підтверджується електронними листками непрацездатності № 19217844-2035769157-1, № 19217844-2035609806-1, № 19217844-2035492443-1, (а.с. 91-93).
При цьому, відповідно до пунктів 15-16 Порядку організації ведення Електронного реєстру листків непрацездатності та надання інформації з нього, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 квітня 2019 року №328 інформація з Реєстру, що містить відомості про реєстраційний номер облікової картки платника податків, період і причину непрацездатності, надається тільки особі, якої зазначені відомості стосуються, її страхувальнику - за період перебування особи у трудових відносинах із ним відповідно через електронні кабінети застрахованої особи та страхувальника на порталі послуг, а також особі, яка засвідчила тимчасову непрацездатність, - через електронну систему охорони здоров`я.
Інформація з Реєстру може надаватися застрахованим особам в електронній формі через термінали доступу, в тому числі автоматизовані, суб`єктів, підключених до інформаційних сервісів на порталі послуг відповідно до укладених з Пенсійним фондом України договорів у порядку, встановленому законодавством.
З вищенаведеного вбачається, що на вебпорталі електронних послуг Пенсійного фонду України в особистих кабінетах роботодавець та застрахована особа мають можливість переглянути інформацію щодо відкритого електронного лікарняного, зокрема номер лікарняного, дату відкриття та закриття. При цьому роботодавець має можливість бачити листок непрацездатності вже в перший день його відкриття закладом охорони здоров`я.
Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18 виклала правову позицію, відповідно до якої у разі порушення гарантії, встановленої частиною третьою статті 40 КЗпП України, негативні наслідки необхідно усувати шляхом зміни дати звільнення позивача, визначивши датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності (відпустки).
Таким чином, лише звільнення у період відпустки/тимчасової непрацездатності не є підставою для визнання його незаконним. Порушені таким чином права особи підлягають поновленню шляхом зміни дати звільнення.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частин 1-2 статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно з положеннями статті 9 Конституції України, статей 17, 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.
Відповідно до пункту 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року, заява 4909/04, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
З урахуванням вищенаведеного, суд прийшов до висновку, що відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення діяв не в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також в силу покладеного на нього обов`язку частиною 2 статті 77 КАС України не довів правомірність свого рішення, у зв`язку з порушенням процедури його прийняття.
За приписами частини 1 статті 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Враховуючи наведене вище, суд вважає, що у спірних правовідносинах суб`єкт владних повноважень діяв не у спосіб, визначений законом, а оскаржуваний наказ начальника Головного управління Національної поліції в Закарпатській області від 27 жовтня 2025 року № 182 о/с «По особовому складу» є протиправними та підлягає скасуванню, а позивача слід поновити на займаній до звільнення посаді начальника відділення поліції № 1 Ужгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області з 03 листопада 2025 року (перший робочий день після дня звільнення – 31 жовтня 2025 року), оскільки позовна вимога про поновлення позивача на посаді, з якої його було незаконно звільнено, є похідною від вимог про скасування наказу начальника Головного управління Національної поліції в Закарпатській області від 27 жовтня 2025 року № 182 о/с «По особовому складу».
Відповідно до положень статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. 
Середній заробіток працівника визначається відповідно достатті 27 Закону України «Про оплату праці»за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок).
Згідно із пунктом 6 абзацом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року за № 13 при задоволенні вимог про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.
Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
За правилами пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Однак, суд виходить із того, що відповідно до Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану не застосовуються норми статті 53, частини першої статті 65, частин третьої - п`ятої статті 67, статей 71, 73, 78-1 Кодексу законів про працю України та частини другої статті 5 Закону України «Про відпустки».
Відповідно до довідки про заробітну плату ОСОБА_1 , середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 1 812,98 грн., а середньомісячна заробітна плата – 38 978,97 грн.
Таким чином, загальна кількість робочих днів за період вимушеного прогулу з 03 листопада 2025 року по 02 липня 2026 року включно складає 174 робочих дні, а загальна сума середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 03 листопада 2025 року по 02 липня 2026 року включно у розмірі 315 458,52 грн (174 робочі дні х 1 812,98 грн.) із утриманням із цієї суми обов`язкових податків та зборів, оскільки відповідач, як податковий агент згідно норм Податкового Кодексу України та як страхувальник згідно Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», зобов`язаний виплатити позивачеві суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, утримавши із нього при виплаті податки та інші обов`язкові платежі.
Пунктами 2 та 3 частини першої статті 371 КАС України встановлено, що негайно виконуються рішення суду присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
Отже, рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на займаній до звільнення посаді начальника відділення поліції № 1 Ужгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 38 978,97 грн. із утриманням із цієї суми обов`язкових податків та зборів підлягає до негайного виконання.
Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, яка, на думку позивача, полягала у нерозгляді рапорту від 25 вересня 2025 року в частині направлення на проходження військово-лікарської комісії, та зобов`язання видати направлення на проходження ВЛК, суд зазначає наступне.
Як встановлено судом, 25 вересня 2025 року позивач звернувся до відповідача з рапортом, у якому, серед іншого, просив перед звільненням видати йому направлення на проходження військово-лікарської комісії.
Матеріалами справи підтверджується, що 30 вересня 2025 року заступником начальника УКЗ Головного управління Національної поліції в Закарпатській області було сформовано направлення на медичний огляд для проведення лікарської (військово-лікарської) експертизи стосовно ОСОБА_1 .
Таким чином, прохання позивача щодо направлення його на проходження військово-лікарської комісії фактично було розглянуто відповідачем та реалізовано шляхом оформлення відповідного направлення.
Сам по собі факт наявності зауважень до змісту чи форми оформленого направлення не свідчить про нерозгляд рапорту або невчинення відповідачем дій щодо направлення позивача на проходження військово-лікарської комісії.
Оскільки матеріалами справи підтверджено факт видачі позивачу направлення на проходження військово-лікарської комісії, підстави для висновку про протиправну бездіяльність відповідача щодо нерозгляду рапорту від 25 вересня 2025 року в цій частині відсутні.
Крім того, з огляду на те, що направлення на проходження військово-лікарської комісії було оформлено відповідачем ще 30 вересня 2025 року, вимога про зобов`язання відповідача повторно видати позивачу направлення на проходження ВЛК також є безпідставною та не підлягає задоволенню.
За таких обставин позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності Головного управління Національної поліції в Закарпатській області щодо нерозгляду рапорту позивача в частині направлення на проходження військово-лікарської комісії та про зобов`язання видати направлення на проходження ВЛК задоволенню не підлягають.
Відповідно до статті 77 частини 1 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.
Зважаючи на те, що позивача від сплати судового збору звільнено, підстави для вирішення питання щодо відшкодування судових витрат відсутні.
1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області (99008, Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Ф.Ракоці,13, код ЄДРПОУ 40108913) про визнання протиправним та скасування наказу, визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
2. Визнати протиправним та скасувати наказ начальника Головного управління Національної поліції в Закарпатській області від 27 жовтня 2025 року № 182 о/с «По особовому складу».
3. Поновити ОСОБА_1 на займаній до звільнення - на посаді начальника відділення поліції № 1 Ужгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, з 03 листопада 2025 року.
5. Стягнути з Головного управління Національної поліції в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а саме з 03 листопада 2025 року по 02 липня 2026 року включно у розмірі 315 458,52 грн (триста п`ятнадцять тисяч чотириста п`ятдесят вісім гривень, 52 коп.), із утриманням із цієї суми обов`язкових податків та зборів.
6. Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на займаній до звільнення - на посаді начальника відділення поліції № 1 Ужгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області з 03 листопада 2025 року та в частині стягнення на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середнього заробітку за час вимушеного прогулу – у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 38 978,97 (тридцять вісім тисяч дев`ятсот сімдесят вісім гривень, 97 копійок) гривень.
7. В іншій частині вимог позовної заяви - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи здійснювався порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя	Т.В.Скраль