Справа № 344/2925/25 
Провадження № 22-ц/4808/566/26 
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В. 
Суддя-доповідач Максюта 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 квітня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,
суддів Василишин Л.В., Баркова В.М., 
секретаря Петріва Д.Б.,
з участю представника особи, яка подала апеляційну скаргу, позивача ОСОБА_1 адвоката Іваночка Ю.А. та представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Думич О.І., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа – приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Мачкур Антоніна Анатоліївна про визнання договору дарування недійсним, скасування реєстрації права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Іваночко Юрій Антонович, на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Домбровською Г.В. 23 січня 2026 року,
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2025 року  ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа – приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Мачкур Антоніна Анатоліївна про визнання договору дарування недійсним, скасування реєстрації права власності.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що договір дарування від 29.09.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Мачкур А.А. та зареєстрований у реєстрі за №1153 підлягає визнанню недійсним з тих підстав що, на момент укладення зазначеного договору особа, яка виступала дарувальником ОСОБА_5 не мала належної цивільної правоздатності та дієздатності для вчинення відповідного правочину, оскільки використовувала недійсний паспорт громадянина України. Фактично ця особа є ОСОБА_6 (у зв`язку з укладенням шлюбу у 1996 році), яка набула громадянство Сполучених Штатів Америки та у 2006 році отримала паспорт громадянина США. Саме ОСОБА_7 18.09.2016 року в`їхала на територію України та 09.10.2016 року виїхала з неї, що свідчить про невідповідність ідентифікації особи дарувальника.
З огляду на це, ОСОБА_5 не мала законних підстав для укладення договору дарування, а відтак такий правочин укладено з порушенням вимог закону щодо належного суб`єкта правочину.
Крім того, оспорюваний договір дарування не відповідає вимогам законодавства щодо його змісту, оскільки в ньому відсутній кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок, що є істотною умовою договору.
Відповідачка скористалася похилим віком дарувальниці, її тяжким психологічним та емоційним станом, зумовленим смертю сина, а також фізичним виснаженням після тривалого перельоту, що свідчить про вчинення правочину під впливом тяжких обставин у розумінні статті 233 Цивільного кодексу України.
Правочин має ознаки фіктивності, оскільки спрямований на приховування майна з метою унеможливлення виконання заповіту та умов ОСОБА_8 від 20.03.2010 року, а також порушує права потенційного спадкоємця.
Враховуючи наведене, позивач вважає, що ефективним способом захисту його прав є визнання договору дарування від 29.09.2016 року недійсним та скасування державної реєстрації права власності, здійсненої на підставі цього договору, за відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . 
При цьому вимоги щодо визнання недійсними наступних договорів дарування від 05.06.2020 року позивач не заявляє.
Короткий зміст оскаржуваного рішення
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 січня 2026 року відмолено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа – приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Мачкур Антоніна Анатоліївна про визнання договору дарування недійсним, скасування реєстрації права власності. 
Короткий зміст апеляційної скарги 
Позивач ОСОБА_1 з таким рішенням суду не погодився, подав апеляційну скаргу. 
Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність порушення його прав та безпідставно відмовив у задоволенні позову.
Судом неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема положення Цивільного кодексу України щодо позовної давності, а також неповно з`ясовано фактичні обставини справи. Суд безпідставно пов`язав право позивача на звернення до суду із перебігом позовної давності для спадкодавця ОСОБА_9 ( ОСОБА_5 ), дійшовши висновку, що у зв`язку із пропуском нею строку на оскарження договору дарування, таке право не перейшло до спадкоємця. Такий підхід суперечить положенням статей 256, 257, 261 ЦК України, відповідно до яких перебіг позовної давності починається з моменту, коли саме особа, право якої порушено, дізналася або могла дізнатися про таке порушення.
Зазначив, що дізнався про існування оспорюваного договору дарування лише 23.02.2022 року під час розгляду спадкової справи в суді штату Іллінойс (США). Саме з цього моменту у нього виникло суб`єктивне право на захист та почався перебіг позовної давності. Звернення позивача до суду здійснено в межах встановленого законом трирічного строку, а тому висновок суду про його пропуск є необґрунтованим.
Вважає, що суд першої інстанції, дійшовши висновку про відсутність порушеного права у позивача, фактично не дослідив та оцінив докази по суті спору, зокрема: законності укладення договору дарування, правосуб`єктності сторін правочину, дотримання вимог законодавства при його посвідченні, наявності ознак недійсності правочину.  Зазначене, суперечить вимогам щодо законності й обґрунтованості судового рішення та принципу повного і всебічного з`ясування обставин справи.
Долученими до матеріалів справи доказами підтверджується те, що позивач є спадкоємцем майна ОСОБА_9 відповідно до заповіту та трасту від 20.03.2010 року, а відтак відчуження спірного майна безпосередньо вплинуло на його майнові права та інтереси. Доводи про обізнаність спадкодавця про укладення договору дарування не підтверджені належними та допустимими доказами. Обставини справи свідчать про можливу відсутність вільного волевиявлення ОСОБА_9 під час укладення договору, з огляду на її психоемоційний стан, а також подальшу відсутність будь-яких дій щодо вчиненого правочину.
Позивач вважає, що наявні обґрунтовані сумніви відносно дійсності договору дарування, зокрема: правочин укладено із використанням документа, що міг бути недійсним на момент його пред`явлення (паспорт громадянина України); договір не містить істотних умов, передбачених законодавством (відсутність кадастрового номера земельної ділянки); існують обставини, що можуть свідчити про вчинення правочину під впливом обману або зловживання довірою.
З урахуванням наведеного, позивач просить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду та ухвалити нове яким визнати недійсним договір дарування від 29 вересня 2016 року та скасувати реєстрацію права власності на частки по 26/100 будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1 , оформлені на ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі договорів дарування від 05.06.2020 року.
Позиція інших учасників справи 
Відповідач ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначила, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявності у нього спадкових прав щодо спірного майна, розташованого на території України, а також не підтвердив факту порушення своїх прав чи законних інтересів оспорюваним договором дарування від 29.09.2016 року. Відповідно до положень Закону України «Про міжнародне приватне право» та норм Цивільного кодексу України, правовий режим нерухомого майна, що знаходиться в Україні, а також питання його спадкування та відчуження регулюються виключно законодавством України, яке не передбачає пріоритету чи автоматичного поширення іноземних трастових чи спадкових інструментів на таке майно.
Вважає, що спадкодавець за життя, будучи повністю дієздатною особою, вільно та усвідомлено розпорядилася належним їй майном шляхом укладення договору дарування, який не оспорювався за її життя та не містить ознак нікчемності, фраудаторності чи порушення вимог закону. Крім того, відсутні будь-які докази того, що на момент укладення правочину порушувались права позивача, а сам позивач не набув статусу спадкоємця у встановленому законом порядку, зокрема не довів факту прийняття ним спадщини у встановлений законом строк. 
Право на оскарження правочину є особистим майновим правом спадкодавця і може переходити до спадкоємців лише за умови його існування на момент смерті особи, однак у даному випадку таке право реалізовано або втрачено за життя спадкодавця, що виключає можливість його спадкування. Окрім того, сплив загального строку позовної давності додатково підтверджує відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Вимоги про скасування реєстраційних записів про право власності є похідними від вимоги про визнання недійсним договору дарування, а отже, за відсутності підстав для визнання правочину недійсним вони також не підлягають задоволенню.
ОСОБА_2 вважає, що відсутні як правові підстави, так і фактичні обставини, які б вказували на порушення прав позивача або недійсність договору дарування, у зв`язку з чим апеляційна скарга є необгрунтованою та не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим і таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідачка ОСОБА_4 подала письмову заяву, в якій зазначила, що не визнає вимог апеляційної скарги та заперечує проти її задоволення. Також вона вказала, що її баба ОСОБА_7 , подарувала їй частку у домоволодінні, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 . Договір дарування укладено з дотриманням вимог чинного законодавства України, у зв`язку з чим підстав для його визнання недійсним або скасування вона не вбачає. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . 
Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу інші учасники справи не скористалися, а апелянт не скористався правом подання відповіді на відзив що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
Позиція Івано-Франківського апеляційного суду 
Представник особи, що подала апеляційну скаргу ОСОБА_1 , адвокат Іваночко Юрій Антонович у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, просив цю скаргу задовольнити з мотивів, викладених у ній. 
Представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Думич О.І. у судовому засіданні апеляційну скаргу не визнала, просила відмовити у задоволенні цієї скарги з підстав, викладених у відзиві на неї. 
Інші учасники справи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа – приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Мачкур Антоніна Анатоліївна у судове засідання не з`явилися. Суд виконав свій обов`язок щодо повідомлення учасників справи про день, місце та час розгляду справи. 
Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому колегія суддів розглянула справу у відсутності осіб, які не з`явилися у судове засідання.
Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обгрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.
Вислухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст. 367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою, виходячи з таких підстав.
Фактичні обставини справи 
Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є онуком та дочкою ОСОБА_5 ( ОСОБА_9 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У зв`язку з реєстрацією шлюбу на території Сполучених Штатів Америки 06.02.1988 року ОСОБА_5 , після одруження з ОСОБА_10 , змінила прізвище на « ОСОБА_11 ».
06.08.1996 року ОСОБА_12 отримала паспорт громадянина Сполучених Штатів Америки № НОМЕР_1 (строк дії: з 13.07.2016 року по 12.07.2026 року).
У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у встановленому законом порядку відмовилася від громадянства України.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_12 померла на території Сполучених Штатів Америки (а.с. 62, том 1).
Відповідно до пункту 3.3 Трасту ОСОБА_9 від 20 березня 2010 року, остання визначила порядок розпорядження належним їй нерухомим майном, згідно з яким усе нерухоме майно підлягало переходу до її сина ОСОБА_13 у разі, якщо він переживе спадкодавця. У разі його смерті зазначене майно підлягало розподілу у рівних частках між ОСОБА_14 та ОСОБА_15 . Зазначене розпорядження поширювалося як на майно, розташоване у США, так і на нерухоме майно в Україні. У подальшому вказаний траст ОСОБА_12 відкликала (а.с. 41-53, 119, 121, том 1).
09.09.2016 року ОСОБА_12 склала заповіт, відповідно до якого її нерухоме майно підлягало розподілу у рівних частках між онуками ОСОБА_15 та ОСОБА_14 за умови сплати ними на користь її дочки ОСОБА_16 грошової суми у розмірі 40000 доларів США. У разі відмови онуків від виконання зазначеної умови, нерухоме майно підлягало розподілу у рівних частках між онуками ОСОБА_15 , ОСОБА_14 та дочкою ОСОБА_17 (а.с. 128-129, том 1).
29.09.2016 року між ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 (Дарувальник), та ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 (Обдаровувана), укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Мачкур А.А. та зареєстрований у реєстрі за №1153, відповідно до якого дарувальник передала, а обдаровувана прийняла у дар 52/100 частки домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с.18, том 1). 
05.06.2020 року на підставі договорів дарування, посвідчених приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Мачкур А.А. (серія та номер 667), право власності на 26/100 частки зазначеного домоволодіння зареєстровано за ОСОБА_3 , а також на 26/100 частки цього ж домоволодіння за ОСОБА_4 (а.с. 66-68, том 1). 
Застосовані норми права та мотиви з яких виходить суд
Згідно частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною першою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
Згідно вимог статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 
Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до частини 2 статті 31 Закону України «Про міжнародне приватне право» форма правочину щодо нерухомого майна визначається відповідно до права держави, у якій знаходиться це майно, а щодо нерухомого майна, право на яке зареєстроване на території України, - права України. Відповідно до статті 71 Закону України Про міжнародне приватне право, спадкування нерухомого майна регулюється правом держави його знаходження, тобто правом України.
Ч.3 ст. 215 ЦК України встановлено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України).
Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до статей 1216, 1218, 1223 ЦК України, до складу спадщини входять лише права та обов`язки, які належали спадкодавцю на момент смерті.
Частиною 1 статті 1266 ЦК України визначено, що онуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини (спадкування за правом представлення).
Спадкоємець за законом, в тому числі за правом представлення, який не проживав станом на час смерті разом із спадкодавцем, бажаючи реалізувати свої спадкові права, повинен дотриматися відповідної встановленої законом процедури, зокрема, в порядку статті 1269 ЦК України має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини за загальним правилом протягом шести місяців, що розпочинається з часу відкриття спадщини (стаття 1270 ЦК України).
Згідно зі статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Особа, яка на час відкриття спадщини не проживала разом з спадкодавцем та не звернулась із заявою про прийняття спадщини вважається такою, що не прийняла спадщину.
Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Аналогічного  висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 06 листопада 2019 року у справі № 2340/3539/18 (адміністративне провадження № К/9901/22749/19). 
Отже, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.
Апеляційний суд дійшов висновку, що підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції не вбачається з огляду на таке.
Суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та дійшов обґрунтованого висновку про те, що заявлені позовні вимоги фактично спрямовані на захист спадкових прав позивача.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено наявності порушеного його права.
Як встановлено судом, спірне майно вибуло з власності спадкодавця ще за її життя на підставі договору дарування від 29.09.2016 року, яким вона розпорядилася на власний розсуд, тому таке майно не входить до складу спадщини ОСОБА_9 .
Крім того, матеріали справи не містять доказів прийняття позивачем спадщини після смерті спадкодавця у встановленому законом порядку.
З урахуванням того, що позивач не вчинив дій щодо прийняття спадщини, він не набув статусу спадкоємця, а відтак його права у спірних правовідносинах не порушені.
Доводи апеляційної скарги щодо наявності у позивача права на оскарження договору дарування як спадкоємця є безпідставними, оскільки право на оспорення правочину може переходити у спадщину лише за умови, що таке право існувало у спадкодавця на момент відкриття спадщини та не було припинене.
Як правильно встановив суд першої інстанції, спадкодавець за життя не оспорювала спірний договір, а строк позовної давності для його оспорення сплив до моменту її смерті, у зв`язку з чим відповідне право не увійшло до складу спадщини.
Позивач у доводах апеляційної скарги зазначає, що сплив строку позовної давності для оспорення правочину значення не має.
Слід погодитися з таким доводом, що самостійного значення для позивача у цій справі такий строк позовної давності не має, а він міг мати значення для спадкодавця.
У цій справі мають значення ті обставини, що спадкодавець самостійно за життя розпорядилася своїм майном на користь дочки ОСОБА_2 , цей правочин не оспорила, тобто майно вибуло із її володіння за життя спадкодавця, тому до спадкової маси не входить.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність посилань позивача на заповіт та траст від 20.03.2010 року, оскільки такі документи скасовані самим спадкодавцем, а чинний на момент смерті заповіт не охоплює спірного майна, розташованого на території України.
При цьому сам по собі факт набуття дарувальником громадянства США під іншим прізвищем не призводить до недійсності договору,оскільки коли ОСОБА_5 не вибула із громадянства України, уклала договір в Україні як громадянин України, використовуючи свої українські документи та залишаючись у громадянстві України, адже при укладенні договору дарування, дарувальник була належним чином ідентифікована (договір підписаний за паспортом громадянина України, із зазначенням українських прізвища, імені та по батькові, РНОКПП НОМЕР_2 ), то для права України стороною договору є саме ця фізична особа – громадянин України, громадянство якої не припинилося у встановленому Законом порядку (хоча в Україні і діє принцип єдиного громадянства відповідно до ст.4 Конституції України, але набуття іншого громадянства автоматично не припиняє громадянства України. До видання указу Президента про припинення громадянства особа вважається громадянином України).
Доказів про те, що дарувальник ОСОБА_5 при укладенні договору дарування була введена в оману або відповідачка ОСОБА_2 скористалася її психологічним станом, пов`язаним із смертю сина чи важким перельотом, матеріали справи не містять.
Верховний Суд зазначає, що самостійними підставами відмови у позові є: відсутність порушення прав та законних інтересів позивача, не доведення позовних вимог, сплив позовної давності, обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу. (див.: постанови Верховного Суду від 29 серпня 2023 року у справі № 910/5958/20, від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17).
Посилання апелянта на порушення норм матеріального права при укладенні договору дарування не впливають на правильність вирішення справи, оскільки за відсутності порушеного права позивача такі доводи не можуть бути підставою для задоволення позову.
Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи, надав належну оцінку доказам відповідно до вимог статті 89 ЦПК України та ухвалив законне й обґрунтоване рішення.
Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з правовими висновками суду, проте не містять обґрунтованих посилань на порушення норм матеріального чи процесуального права, які могли б бути підставою для скасування або зміни рішення.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги 
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже з врахуванням викладеного, слід дійти висновку, що оскаржуване рішення судом першої інстанції постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності і обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374,375,381- 384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Іваночко Юрій Антонович, залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 січня 2026 року – без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач І.О. Максюта 
Судді: Л.В. Василишин
В.М. Барков

Повний текст постанови складено 07 травня 2026 року