Справа № 204/2904/26 
Провадження № 2-а/204/43/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2026 року м. Дніпро

Чечелівський районний суд міста Дніпра у складі:
головуючого – судді      Черкез Д.Л.,
за участю секретаря судового засідання   Борсук А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення, -

В С Т А Н О В И В:

16 березня 2026 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в якій він просив: визнати протиправною та скасувати постанову № R342421 від 09.02.2026; визнати протиправною та скасувати постанову № R410559 від 09.03.2026; закрити провадження у справах про адміністративні правопорушення; стягнути з Державного бюджету України (або зобов`язати відповідача ініціювати повернення) на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 17 221,00 грн., що були сплачені як адміністративні штрафи за скасованими постановами, та стягнути сплачений судовий збір у розмірі 665,60 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 09 лютого 2026 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 було винесено постанову № R342421 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладено штраф у розмірі 17 000,00 грн., який був сплачений позивачем 11 лютого 2026 року в сумі 8 610,50 грн. (50% штрафу). 09 березня 2026 року тим же посадовцем було винесено постанову № R410559 за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладено штраф у розмірі 17 000,00 грн., який був сплачений позивачем 16 березня 2026 року в сумі 8 610,50 грн. (50% штрафу). Загальна сума сплачених коштів за обома постановами становить 17 221,00 грн. Позивач вважає, що зазначені постанови є незаконними, а сплачені кошти підлягають поверненню як безпідставно стягнуті. Згідно з військово-обліковим документом (сформованим 16.03.2026), позивач має діючу відстрочку («бронювання») до 05.12.2026. Дані були вчасно уточнені через систему «Резерв+». Також зазначив, що винесення двох постанов за одне й те саме начебто порушення протягом місяця суперечить ст. 61 Конституції України. Згідно діючого законодавства, позивач оновив свої дані через «Резерв+», у тому числі вказав мобільний телефон, адресу проживання, але ТЦК та СП жодного разу не зателефонував на мобільний телефон. Листи на адресу проживання не доставили. Тому вважає, що в матеріалах справи відсутні докази повідомлення про виклик до ТЦК та СП. У зв`язку з викладеним позивач звернувся до суду з даним позовом.
16 квітня 2026 року від представника відповідача – Горбатової Г.А. надійшов відзив на позовну заяву, відповідач позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що повісткою № 5927379, яка були надіслані засобами поштового зв`язку АТ «Укрпошта» за номером відправлення R067057935976 позивач викликався до ІНФОРМАЦІЯ_2 для уточнення даних. За фактом неприбуття до ТЦК та СП у день, місце і час, визначеними повісткою № 5927379, позивач порушив правила військового обліку (ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543), у зв`язку з чим ІНФОРМАЦІЯ_3 було направлено електронні звернення Е4477269, Е4792828 до органів Національної поліції України щодо доставлення особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ст.ст. 210, 210-1 КУпАП. Станом на дату подання відзиву позивач до ІНФОРМАЦІЯ_2 , будучи обізнаним у необхідності прибуття за викликом повісткою № 5927379 стосовно позивача, не прибував, заява в порядку ст. 279-9 КУпАП щодо визнання вчиненого правопорушення та згода позивача на винесення постанови за відсутності надані позивачем 09.02.2026 та 09.03.2026 відповідно. У зв`язку з виявленим порушенням правил військового обліку в Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів внесена інформація щодо встановленого та виявленого факту. Зазначає, що згідно заяв, в порядку ст. 279-9 КУпАП, позивач двічі визнав факт вчинення ним правопорушення та надав особисту згоду про притягнення його до відповідальності за його відсутності. Вказує, що наразі в Україні не існує державних реєстрів, які дають можливість відповідачу отримати всі персональні дані щодо позивача шляхом цифрової взаємодії з Єдиним державним реєстром призовників, військовозобов`язаних та резервістів. При цьому норми Закону № 1951-VIII визначають їх обов`язкову наявність. У зв`язку з вищенаведеним, виникла необхідність щодо виклику позивача до ІНФОРМАЦІЯ_2 шляхом направлення повістки, яка була направлена відповідачем рекомендованим листом за трекномером R067057935976 засобами поштового зв`язку АТ «УКРПОШТА» та повернута АТ «УКРПОШТА» до відповідача з відміткою «Одержувач відсутній за вказаною адресою», що також підтверджує необхідність уточнити позивачу свої персональні дані. При цьому зазначає, що повістка направлена відповідачем з дотриманням термінів, регламентованих абз. 4 п. 34 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560. Щодо ненадання позивачем відомостей про зміну/надання/уточнення облікових даних вказує, що відсутність такого повідомлення відповідача свідчить про порушення позивачем Законів України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів», «Про військовий обов`язок і військову службу», Правила військового обліку 921 та Правил військового обліку 1487, оскільки позивач жодного разу не подав до відповідача достовірної інформації про свої персональні дані, що вносяться до Реєстру, не звіряв власні персональні дані з обліковими даними відповідача та не надав відповідачу відомостей щодо зміни даних, за якими він обліковується, і докази протилежного в матеріалах даної справи відсутні. До того ж, як вбачається з матеріалів даної справи, в 60-ти денний строк з 19.05.2024 року позивач не оновив свої облікові дані, в т.ч. щодо стану свого здоров`я, (як вбачається з роздруківки із застосунку «Резерв+», у стрічці «Дата ВЛК» міститься дата 24.05.2019), чим порушив вимоги Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», відповідно до яких крайня дата оновлення особистих даних приходиться на 16.07.2024 року. Звертаємо також увагу суду на те, що відповідач не є отримувачем грошових коштів, сплачених позивачем за оскаржуваними постановами, із яких вбачається, що одержувачем грошових коштів є ГУК у Дніпропетровській області, а не ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 28-36).
20 квітня 2026 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив в якій зазначено наступне. У відзиві відповідач стверджує, що позивач викликався повісткою № 5927379, надісланою рекомендованим листом № R067057935976. Однак, додані самим відповідачем копії конвертів свідчать про те, що повістка була направлена на неправильну адресу: АДРЕСА_1 . Справжньою та офіційно зареєстрованою адресою позивача є АДРЕСА_2 . Внаслідок допущеної відповідачем грубої помилки у назві вулиці («Василівська» замість « ОСОБА_3 »), поштове відправлення було повернуто з відміткою «Одержувач відсутній за вказаною адресою». Позивач не міг бути «присутнім» за адресою, яка йому не належить, а отже, висновок відповідача про умисне неприбуття за повісткою є хибним. Щодо підтвердження відсутності надходжень від АТ «Укрпошта» вказує, що згідно з офіційною відповіддю АТ «Укрпошта» від 06.04.2026 № 1853-A-2026040210273-B, за результатами перевірки не виявлено інформації про надходження рекомендованих листів з позначкою «Повістка ТЦК» на ім`я ОСОБА_1 за його фактичною адресою ( АДРЕСА_2 ) у період з 01.01.2026 по 01.03.2026, що додатково підтверджує те, що відповідач не виконав обов`язок щодо належного сповіщення військовозобов`язаного у встановленому законом порядку. Щодо тверджень про «визнання провини» (ст. 279-9 КУпАП) позивач наголошує, що будь-які заяви, якщо вони були подані, базувалися на помилковому уявленні про обставини справи, сформованому під тиском або внаслідок введення в оману представниками ТЦК щодо факту «належного» відправлення повістки. Оскільки первинна процедура виклику (направлення повістки) була незаконною через невірну адресу, то і факт «порушення правил військового обліку» відсутній в принципі. Крім того зазначає, що відповідно до Порядку № 560, повістка вважається врученою у разі її надсилання на адресу місця проживання. Направлення повістки на спотворену адресу («Василівська» замість « ОСОБА_3 ») не може вважатися належним повідомленням. Вважає посилання відповідача на ч. 1 ст. 78 КАС України недоречними, оскільки позивач оспорює обставини «визнання провини» через їх невідповідність фактичним даним про неправильну адресу відправлення. Враховуючи викладене, просить суд визнати дії ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності протиправними та скасувати відповідні постанови про накладення адміністративного стягнення (а.с. 52-53).
Виклик сторін відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України, у порядку спрощеного провадження не здійснювався, справа розглядалася за наявними у справі матеріалами.
У зв`язку з тим, що розгляд справи здійснюється у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, суд розглядає справу у відповідності до ч. 4 ст. 229 КАС України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що постановою № R342421 по справі про адміністративне правопорушення за частиною 3 статті 210-1 Кодексу України про адміністративне правопорушення (за наявності поданої особою заяви, в якій вона зазначає що не оспорює допущене порушення та згоди на притягнення її до адміністративної відповідальності за її відсутності) начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 від 09 лютого 2026 року, ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 17 000,00 грн. В мотивувальній частині постанови зазначено, що за результатами вивчення відомостей та реєстрової інформації Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, встановлено, що ОСОБА_1 не прибув за викликом до ТЦК та СП у строк та місце, зазначені в повістці (ст. 22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»), чим допустив порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію. (а.с. 10-11).
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснюється на підставі Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, що також передбачено ч. 1ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Закон України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію» встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.
Згідно абзацу першого частини першої ст. 22 Закон України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію» громадяни зобов`язані: з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом відповідного підрозділу розвідувальних органів України), для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду.
Згідно абз. 2 ч. 3 ст. 22 ст. 22 Закон України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію» у разі отримання повістки про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки громадянин зобов`язаний з`явитися у зазначені у ній місце та строк.
Отже, передумовою виникнення у громадянина обов`язку з`явитися за викликом до ТЦК та СП є факт отримання ним повістки про виклик, який повинен бути доведений відповідними засобами доказування.
Однак, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що позивач отримав повістку про виклик та був належним чином обізнаний про дату, час та місце його виклику до ТЦК та СП.
Судом встановлено, що 19 грудня 2025 року засобами поштового зв`язку позивачу було направлено повістку № 5927379 за адресою:   АДРЕСА_3 , в якій зазначено, що йому належить з`явитися до органу ТЦК та СП 09 січня 2026 року о 14-00 год. для уточнення даних (зв. бік а.с. 46).
Однак, згідно відмітки на поштовому конверті № R067057935976 лист з повісткою № 5927379 був повернутий відповідачу з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 47-48), що також підтверджується трекінгом поштового відправлення за № R067057935976 (а.с. 49).
Водночас судом встановлено, що позивач зареєстрований за іншою адресою, а саме:   АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з ЄДДР № 2528188 від 30.03.2026 року (а.с. 17). 
Вказана адреса відрізняється від тієї, на яку було направлено поштове відправлення, зокрема у назві вулиці «Василівська» замість « ІНФОРМАЦІЯ_4 », що є істотною помилкою в адресних даних. 
Враховуючи встановлені під час розгляду справи обставини суд констатує, що повістка про виклик позивача була направлена за іншою адресою, що призвело до того, що позивач не отримував повістки № 5927379 про необхідність з`явитися до органу ТЦК та СП 09 січня 2026 року о 14-00 год. для уточнення даних. 
Згідно абзацу третього частини десятої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, які підлягають взяттю на військовий облік, перебувають на військовому обліку призовників або у запасі Збройних Сил України, у запасі Служби безпеки України, розвідувальних органів України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані: прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу розвідувальних органів України для оформлення військово-облікових документів, взяття на військовий облік, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів.
Постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 р. № 560 затверджено «Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період» (далі Порядок № 560).
Згідно п. 41 вказаного Порядку № 560 належним підтвердженням оповіщення резервіста або військовозобов`язаного про виклик до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу чи відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ є: 
1) у разі вручення повістки - особистий підпис про отримання повістки, відеозапис вручення повістки або ознайомлення з її змістом, у тому числі відеозапис доведення акта відмови від отримання повістки (додаток 2), а також відеозапис відмови резервіста або військовозобов`язаного у спілкуванні з особою, уповноваженою вручати повістки; 
2) у разі надсилання повістки засобами поштового зв`язку: день отримання такого поштового відправлення особою, що підтверджується інформацією та/або документами від поштового оператора; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання особи, повідомленою цією особою територіальному центру комплектування та соціальної підтримки під час уточнення своїх облікових даних; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання в установленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила територіальному центру комплектування та соціальної підтримки іншої адреси місця проживання.
Надаючи оцінку доводам представника відповідача з посиланням на положення п. 41 Порядку № 560 суд до уваги їх не бере та відхиляє, оскільки наведені положення підзаконного акту суперечать положенням абз. 2 ч. 3 ст. 22 ст. 22 Закон України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», який має вищу юридичну силу. 
Згідно ч. 3 ст. 7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Таким чином, при вирішенні даної справи суд виходить з того, що до правовідносин сторін має бути застосовані положення вищого за юридичною силою правового акту, а саме Закону України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», у відповідності до положень якого обов`язок громадянина з`явитися за викликом до органу ТЦК та СП виникає лише у випадку отримання ним повістки про виклик, а не у випадку наявності обставин, які свідчать про його належне оповіщення (п. 41 Порядку № 560).
Представник відповідача – Горбатова Г.А. в обгрунтування заперечень зазначила, що згідно отриманих заяв від 09 лютого 2026 року та 09 березня 2026 року, в порядку ст. 279-9 КУпАП, позивач двічі визнав факт вчинення ним правопорушення надав особисту згоду про притягнення його до відповідальності за його відсутності.
При цьому, в силу вимог ч. 2 ст. 279-9 КУпАП керівник територіального центру комплектування та соціальної підтримки, начальник Служби мобілізації та територіальної оборони, регіонального органу Служби безпеки України, посадова особа уповноваженого Головою Служби зовнішньої розвідки України підрозділу Служби зовнішньої розвідки України протягом трьох днів після отримання такої заяви зобов`язані перевірити викладені у ній фактичні дані про визнання особою правопорушення та надання нею згоди на притягнення її до адміністративної відповідальності за її відсутності і з дотриманням вимог статей 247, 280, 283 цього Кодексу винести постанову по справі, у тому числі без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.
Дотриманням органом (посадовою особою) при розгляді справи про адміністративне правопорушення вимог ст. 280 КУпАП є з`ясування таких фактів: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Дотримання вимог ст. 247 КУпАП виникає у тому випадку, коли орган або посадова особа, яка розглядає справу про адміністративне правопорушення, перевіряє наявність обставини, що виключають провадження в справі про адміністративне правопорушення.
Так,згідно положень п.п. 1, 7 згаданої статті провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин:
-відсутність події і складу адміністративного правопорушення;
-закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.
Однак, як встановлено судом, начальник Центрально-Чечелівського ОР у місті ІНФОРМАЦІЯ_5 не дотримався вимог ст. 247, 280 КУпАП в частині встановлення у діянні особи складу адміністративного правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, не з`ясував чи винен позивач в його вчиненні та чи підлягає він адміністративній відповідальності.
Отже, матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 були перевірені викладені у заяві ОСОБА_1 фактичні дані про визнання ним правопорушення та надання згоди на притягнення його до адміністративної відповідальності за його відсутності та дотримані вимоги статей 247, 280  КУпАП.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, суд приходить до висновку, що доводи позивача про те, що він не отримував повістку № 5927379 шляхом направлення йому поштового відправлення, підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не спростовані.
Таким чином, відповідачем не доведено наявності в діях позивача складу адміністративного правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, що дає підстави для висновку про відсутність у відповідача передбачених Законом підстав для притягнення позивача до адміністративної відповідальності.
В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ч.3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою,з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Таким чином, аналіз викладених правових норм та обставин справи, з урахуванням встановлених порушень при притягненні до адміністративної відповідальності позивача, дає підстави для висновку про те, що оскаржувана постанова № R342421 від 09 лютого 2026 року підлягає скасуванню.
Підсумовуючи вищенаведене, суд констатує, що під час розгляду даної справи судом було встановлено факт порушення відповідачем прав, свобод та законних інтересів позивача, які підлягають судовому захисту.
Відповідно до частини 3 статті 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
У зв`язку з викладеним, суд вважає, що провадження у справі про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП за постановою № R342421 від 09 лютого 2026 року у справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю.
Щодо позовних вимог про визнання протиправною та скасування постанови № R410559 від 09 березня 2026, суд зазначає наступне. 
Як було встановлено судом, 09 лютого 2026 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 було винесено постанову № R342421 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладено штраф у розмірі 17 000,00 грн.(а.с. 10-11).
При цьому судом встановлено, що після направлення відповідачем 19 грудня 2025 року засобами поштового зв`язку позивачу повістки № 5927379 за адресою:   АДРЕСА_3 , про необхідність явки до органу ТЦК та СП на 09 січня 2026 року о 14-00 год. для уточнення даних (зв. бік а.с. 46), яку позивач не отримував та був притягнутий до адміністративної відповідальності постановою № R342421 від 09 лютого 2026 року, позивачу ОСОБА_1 не направлялося іншої повістки про необхідність явки до органу ТЦК на інший день. 
У відзиві на позовну заяву представник відповідача не навів жодних заперечень з приводу того, що позивач був притягнутий до адміністративної відповідальності за одне й те саме правопорушення двічі.
Однак, незважаючи на те, що постановою № R342421 від 09 лютого 2026 року позивача було притягнуто до відповідальності за повісткою № 5927379 про необхідність явки до органу ТЦК та СП на 09 січня 2026 року о 14-00 год. для уточнення даних, 09 березня 2026 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 було винесено постанову № R410559 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладено штраф у розмірі 17 000,00 грн. (а.с. 12-13), тобто повторно притягнуто позивача до адміністративної відповідальності за правопорушення, за яке на нього вже було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмір 17 000,00 грн.
При цьому, ст. 61 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Накладення двох адміністративних стягнень за одне й те саме діяння суперечить приписам ст. 61 Конституції України та свідчить про протиправність дій суб`єкта владних повноважень. Враховуючи, що 09 лютого 2026 року відносно позивача вже було прийнято рішення про притягнення до відповідальності (яке в подальшому скасовано судом), повторне винесення постанови за той самий проступок є неприпустимим. 
У зв`язку з викладеним суд приходить до висновку, що постанова № R410559 від 09 березня 2026 року є незаконною та підлягає скасуванню, а провадження у справі про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП за постановою № R410559 у справі про адміністративне правопорушення від 09 березня 2026 року підлягає закриттю.
Щодо вимог позивача про стягнення з Державного бюджету України (або зобов`язання відповідача ініціювати повернення) на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 17 221,00 грн., що були сплачені як адміністративні штрафи за оскаржуваними постановами.
Судом встановлено, що після винесення постанови № R342421 від 09 лютого 2026 року та постанови № R410559 від 09 березня 2026 року позивач у добровільному порядку сплатив штрафи у розмірі 50% відсотків від суми штрафу (17 000,00 грн.), а саме:
за постановою № R342421 від 09 лютого 2026 року – сплатив 8 610,50 грн., що підтверджується квитанцією № 2233-6227-4353-0125 від 11 лютого 2026 року (а.с. 8);
за постановою № R410559 від 09 березня 2026 оку – сплатив 8 610,50 грн., що підтверджується квитанцією № 2266-4494-8683-0885 від 16 березня 2026 року (а.с. 9).
Вирішуючи заявлені позовні вимоги в наведеній частині суд приходить до висновку про відсутність підстав для їх задоволення, оскільки грошові кошти сплачені позивачем в рахунок накладеного адміністративного стягнення були сплачені ним добровільно а тому не можуть вважатися помилковими або надміру сплаченими. 
Грошові кошти сплачені позивачем в рахунок штрафів були сплачені ним з метою виконання постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, яка на момент сплати не була скасована, а тому до цих правовідносин не може бути застосований Порядку повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до Державного та місцевих бюджетів України, затверджений наказом Мінфіну від 3 вересня 2013 року № 787 (далі – Порядок 787).
Наведені висновки суду ґрунтуються на тому, що Порядок № 787 може бути застосовний виключно до випадків повернення помилково чи надміру зарахованих коштів до бюджету. Оскільки сума адміністративно штрафу, яку позивач добровільно вніс до бюджету, не є помилково чи надміру зарахованою, Порядок № 787 на спірні правовідносини не поширюється. 
Сума штрафу, перерахована до бюджету на підставі постанови про застосування такого виду адміністративного стягнення, яку надалі адміністративний суд визнав протиправною та скасував, може бути стягнута на користь платника згідно зі ст. 1212 ЦК як безпідставно отримано, у випадку, якщо позивачу зазначена сума не буде повернута у добровільному порядку на підставі поданої ним заяви про повернення грошових коштів внаслідок скасування судом постанови та закриття провадження у справі.
Докази того, що позивачу не буде повернута сума сплаченого ним штрафу після набрання законної сили рішенням суду по даній справі про скасування постанов про притягнення до адміністративної відповідальності, в матеріалах справі відсутні.
За наведених обставин, у задоволенні позовних вимог про стягнення з Державного бюджету України (або зобов`язання відповідача ініціювати повернення) на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 17 221,00 грн., що були сплачені як адміністративні штрафи за оскаржуваними постановами, слід відмовити.
Оцінюючи у сукупності усі інші аргументи сторін, наведені ними в обґрунтування своїх вимог або заперечень, суд до уваги їх не бере, оскільки вони не відноситься до предмета спору та є явно необґрунтованими.
Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
За таких обставин, з  ІНФОРМАЦІЯ_1 за рахунок його бюджетних асигнувань слід стягнути судовий збір на користь позивача ОСОБА_1 у розмірі 665,60 грн., сплачений при зверненні до суду з даним позовом.
На підставі ст.ст. 8, 210, 213, 222, 254, 258, 288 КУпАП, ст. 61 Конституції України, та керуючись ст.ст. 1, 2, 9, 19, 20, 72, 77, 96, 139, 229, 242-246, 262, 286 КАС України,-

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення – задовольнити частково.
Постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 від 09 лютого 2026 року № R342421 по справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17 000,00 грн. – визнати протиправною та скасувати.
Провадження у справі про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП – закрити.
Постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 від 09 березня 2026 року № R410559 по справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17 000,00 грн. – визнати протиправною та скасувати.
Провадження у справі про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП – закрити.
Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_4 , ЄДРПОУ - НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (місце реєстрації: АДРЕСА_5 , РНОКПП - НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 665,60 грн. (шістсот шістдесят п`ять гривень, 60 копійок).
В іншій частині позовних вимог – відмовити. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. 
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Д.Л. Черкез