ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/17349/21 Суддя (судді) першої інстанції: Марич Є.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача: Ключковича В.Ю.
Суддів: Бужак Н.П., Кузьмишиної О.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку, 
В С Т А Н О В И В:
У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог просив:
- стягнути з Офісу Генерального прокурора середній заробіток за час затримки належного виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 вересня 2020 року у справі № 640/600/20 щодо поновлення його на роботі за період з 13 березня 2021 року до 30 квітня 2023 року у сумі 1 666 136,79 грн, з якої сплачувалися податки та збори, визначені законодавчими актами України.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 безпідставно поновлено в Генеральній прокуратурі України, тобто в органі прокуратури, якого не існує, у зв`язку з чим він не може здійснювати свої обов`язки та виконувати роботу, якою займався до звільнення з органів прокуратури.
До того ж, вказав про неналежне виконання Офісом Генерального прокурора рішення суду про поновлення його на роботі, оскільки таке поновлення фактично зведено лише до формального скасування наказу про звільнення з роботи та поновлення всупереч рішення суду в органі, якого не існує, і виготовлення відповідних записів у трудовій книжці, а не до відновлення порушених трудових прав позивача.
До того ж, зауважує, що питання стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 16 вересня 2020 року до 12 березня 2021 року вирішується судом у справі №640/6877/21, тому у цій справі підлягає вирішенню питання стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 13 березня 2021 року до 30 квітня 2023 року.
Вважаючи свої трудові права порушеними, ОСОБА_1 звернувся до суду за їхнім захистом.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 2 лютого 2024 року, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 9 липня 2024 року, у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 24 лютого 2025 року рішення Київського окружного адміністративного суду від 2 лютого 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 9 липня 2024 року у справі №640/17349/21 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції - Київського окружного адміністративного суду.
Висновки касаційного суду наступні.
З 1 липня 2021 року, тобто з часу звільнення позивача за власним бажанням, його роботодавцем перестала бути Генеральна прокуратуру України, в якій його поновили попри чинні на той час рішення першої та апеляційної інстанції про необхідність поновлення позивача саме у Офісі Генерального прокурора.
Період стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду з 16 вересня 2020 року до 23 грудня 2020 року є предметом судового розгляду у справі №640/6877/21, тож у межах цієї справи вирішенню не підлягає.
Водночас, згідно змісту позовних вимог вбачається, що спірним є період середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду з 13 березня 2021 року до 30 квітня 2023 року.
Суди попередніх інстанцій дійшли безпідставного висновку про законність поновлення ОСОБА_1 на посаді саме в Генеральній прокуратурі України, яке здійснено наказом Офісу Генерального прокурора від 23 грудня 2020 року № 3024ц.
Саме з моменту набрання законної сили постановою Верховного Суду від 9 листопада 2023 року в часі зафіксовано відсутність правової підстави для поновлення ОСОБА_1 в Офісі Генерального прокурора.
Зміст судового рішення, приведеного судом до негайного виконання, визначав з 15 вересня 2020 року чітко, що ОСОБА_1 належить поновити саме на посаді в Офісі Генерального прокурора. Така судова вимога захисту порушеного права позивача на працю перестала існувати лише з 9 листопада 2023 року, тобто з моменту зміни резолютивної частини рішення окружного суду постановою Верховного Суду.
Окрім того, Суд вбачав недоречним у контексті відсутності правових підстав для стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку його звільнення з посади наказом від 29 червня 2021 року № 1004ц, відповідно до якого позивача звільнено з посади за власним бажанням з 1 липня 2021 року, адже фактично позивача поновили у Генеральній прокуратури України, всупереч чинному рішенню суду, і тому саме з цим роботодавцем (Генеральною прокуратурою України) у ОСОБА_1 припинились трудові правовідносини.
З огляду на викладене, Верховний Суд вважав неправильними висновки судів попередніх інстанцій про відсутність правових підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, а застосований підхід до спірних правовідносин таким, який наступає на принцип верховенства права та обов`язковості судових рішень, які набрали законної сили, в тому числі приведені до негайного виконання.
Позаяк для правильного вирішення спору потрібно здійснити розрахунок суми середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, Суд дійшов висновку про наявність підстав для нового розгляду цієї справи.
Під час нового розгляду суду необхідно врахувати викладене у цій постанові, об`єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, та здійснити розрахунок суми середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення у відповідності до правил Порядку №100.
27 березня 2025 року позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, згідно якої просить суд стягнути з Офісу Генерального прокурора на його користь середній заробіток, з урахуванням положень статей 2, 9 КАС України, за весь час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 вересня 2020 року у справі № 640/600/20 щодо поновлення його на відповідній посаді, а саме за період з 13.03.2021 по 09.11.2023 у розмірі, обрахованому відповідно до положень Порядку № 100.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2026 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку задоволено.
Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_1 в Офісі Генерального прокурора на посаді прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Департаменту нагляду за додержанням законів та координації правоохоронної діяльності за період з 13.03.2021 по 08.11.2023 включно, на загальну суму 1 027 601 (один мільйон двадцять сім тисяч шістсот одна гривня) грн 06 коп.
Суд виснував, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень частково обґрунтував обставини, на яких ґрунтуються його заперечення, а позивач довів ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, Офіс Генерального прокурора подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 26.02.2026 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити; справу розглядати за участю представника Офісу Генерального прокурора; про дату та час розгляду апеляційної скарги інформувати Офіс Генерального прокурора.
Апелянт зазначив про те, що судове рішення підлягає скасуванню через невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.
13 квітня 2026 року позивач подав відзив на апеляційну скаргу та просить апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Київського окружного адміністративного суду від 26.02.2026 у справі № 640/17349/21 залишити без задоволення через її безпідставність та необґрунтованість, а зазначене рішення суду першої інстанції без змін. Одночасно заявляє клопотання щодо прийняття участі в судовому засіданні під час розгляду апеляційної скарги представника Офісу Генерального прокурора.
Щодо клопотання сторін про розгляд справи в судовому засіданні, колегія суддів зазначає наступне.
Частинами 2 та 3 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
У той же час, згідно частин 1-3 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
При вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідно до частини 4 статті 12, частини 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років"; 6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.
У той же час, спірні правовідносини не відносяться до категорії справ, передбачених частиною 4 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України.
Як вбачається з поданого клопотання, в такому не наведено доводів, які б свідчили про те, що характер спірних правовідносин та предмет доказування вимагають проведення судового засідання або посилань на обставини, які можливо встановити лише у такий спосіб.
Судова колегія зазначає що ця справа не належить до категорії справ, які не можуть розглядатися за правилами спрощеного провадження у значенні статей 12, 257 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому суд, беручи до уваги передбачені частиною третьою статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України чинники, може розглянути її як за правилами загального позовного провадження, так і за правилами спрощеного позовного провадження, якщо дійде такого висновку.
Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 07 березня 2024 року у справі № 140/14364/21.
Дослідивши клопотання сторін, матеріали справи, предмет та підстави позову, склад учасників справи, тощо, колегія суддів дійшла висновку, що характер спірних правовідносин та предмет доказування не вимагають її розгляду в порядку загального позовного провадження, а тому у задоволенні зазначеного клопотання необхідно відмовити.
Перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла таких висновків.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 вересня 2020 року у справі №640/600/20 позов ОСОБА_1 задоволено частково:
поновлено ОСОБА_1 в Офісі Генерального прокурора на посаді прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Департаменту нагляду за додержанням законів та координації правоохоронної діяльності з 25 грудня 2019 року.
У цій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2021 року.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 вересня 2020 року у справі №640/600/20 було пред`явлено позивачем до примусового виконання до органу державної виконавчої служби.
На підставі вказаного судового рішення від 15 вересня 2020 року у справі №640/600/20 та постанови державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про відкриття виконавчого провадження ВП№ 63341428 від 20 жовтня 2020 року у справі №640/600/20, наказом Офісу Генерального прокурора від 23 грудня 2020 року №3024ц скасовано наказ Генерального прокурора від 21 грудня 2019 року №2105ц про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України.
Пунктом 2 наказу від Генерального прокурора від 21 грудня 2019 року №2105ц ОСОБА_1 поновлено на посаді прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України з 25 грудня 2019 року. Зі вказаним наказом позивач ознайомлений 24 грудня 2020 року.
Вважаючи судове рішення від 15 вересня 2020 року у справі №640/600/20 виконаним відповідачем неналежним чином, позивач звернувся до Генерального прокурора з відповідною заявою від 28 грудня 2020 року, в якій зазначив, що вважає судове рішення в частині поновлення його на посаді фактично невиконаним, оскільки наказ від 23 грудня 2020 року № 3024ц суперечить вимогам рішення суду, який зобов`язав поновити позивача на посаді прокурора відділу в Офісі Генерального прокурора, а його поновлено на роботі в Генеральній прокуратурі України, тобто в органі, який на теперішній час не існує.
За результатом розгляду заяви позивача, листом від 20 січня 2021 року № 07-376-20 Офіс Генерального прокурора повідомив, що наказом від 23 грудня 2020 року №3024ц позивача поновлено на посаді прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України з 25 грудня 2019 року, яку він обіймав на день звільнення. 
Одночасно поінформовано, що відповідно до наказу Генерального прокурора від 23 грудня 2019 року №351 «Про день початку роботи Офісу Генерального прокурора», день початку роботи Офісу Генерального прокурора є 2 січня 2020 року. З огляду на наведене, вважає рішення суду та постанову державного виконавця виконаними у повному обсязі.
Наказом Генерального прокурора від 29 червня 2021 року № 1004ц позивача звільнено з посади прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Департаменту нагляду за додержанням законів та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України з 1 липня 2021 року на підставі пункту 7 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», а саме у зв`язку з поданням заяви про звільнення з посади за власним бажанням.
Натомість, вважаючи поновлення на роботі на посаді в Генеральній прокуратурі України, яку перейменовано в Офіс Генерального прокурора, наказом від 23 грудня 2020 року № 3024ц таким, що суперечить судовому рішенню від 15 вересня 2020 року у справі №640/600/20, позивач звернувся з цим позовом до суду, з метою захисту свого порушеного права.
Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухвалені оскарженого рішення виходить з наступного.
Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Статтею 8 Конституції України установлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частина перша статті 129-1 Конституції України передбачає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частин другої, третьої статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Статтею 370 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Серед іншого, негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби (пункт 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України).
Судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання (частина друга статті 372 Кодексу адміністративного судочинства України).
Згідно з частиною восьмою статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Частиною першою статті 27 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» визначено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Пунктом 8 Порядку № 100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
За змістом пунктом 10 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. Коефіцієнт підвищення визначається шляхом ділення тарифної ставки (посадового окладу), встановленого працівнику після підвищення, на тарифну ставку (посадовий оклад), що була встановлена до підвищення.
Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1213 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100», яка набрала чинності 12 грудня 2020 року, у Порядку №100 виключено пункт 10.
Спір у цій справі пов`язаний із неналежним виконанням рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 вересня 2020 року у справі №640/600/20 у частині поновлення ОСОБА_1 в Офісі Генерального прокурора на посаді прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Департаменту нагляду за додержанням законів та координації правоохоронної діяльності.
Апеляційним судом враховано, що позиція щодо застосування статті 236 КЗпП України стосовно виконання рішення суду про поновлення на роботі/посаді, яке допущене до негайного виконання, вже неодноразово викладалась Верховним Судом у своїх постановах.
Так, у постанові від 21 жовтня 2021 року у справі № 640/19103/19 Верховний Суд з цього приводу зазначив, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості та підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його проголошення у судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист прав та інтересів громадян і держави.
Належним виконанням рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання роботодавцем (власником або уповноваженим ним органом) про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.
Верховний Суд у цій справі підкреслив, що невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Водночас така відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи працівника.
Також Верховний Суд наголосив, що наведені приписи Кодексу не містять застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткових дій, які б вказували на його бажання поновитися на роботі.
Як висновок, суд касаційної інстанції у справі № 640/19103/19 констатував, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
Також висновки Верховного Суду щодо застосування приписів статті 236 КЗпП України викладені у постановах від 27 січня 2022 року у справі № 580/5185/20, від 23 березня 2023 року у справі № 420/8539/21.
Додатково, колегія суддів також враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 09 листопада 2022 року у справі № 460/600/22, у якій зазначено, що приписи частини восьмої статті 235 КЗпП України і приписи пункту 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України достатньо чітко і однозначно встановлюють, що рішення про поновлення на роботі/посаді підлягають негайному виконанню й цей імператив адресований передовсім роботодавцю. Невчинення позивачем як працівником дій, спрямованих на виконання рішення суду щодо його поновлення на посаді (неподання заяви про поновлення чи незвернення до органу державної виконавчої служби) ніяким чином не впливає на обов`язок роботодавця самостійно виконати рішення суду, допущене до негайного виконання, яке покладає на нього зобов`язання щодо поновлення працівника на посаді.
Відповідно до частини 5 статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.
Так, у цій справі суд касаційної інстанції вказав про те, що правові підстави для поновлення позивача саме в Офісі Генерального прокурора перестали існувати з 9 листопада 2023 року, тобто з дати ухвалення постанови Верховного Суду, якою змінено орган, в якому належить поновити позивача на посаді з огляду незаконність його звільнення.
З 1 липня 2021 року, тобто з часу звільнення позивача за власним бажанням, його роботодавцем перестала бути Генеральна прокуратуру України, в якій його поновили попри чинні на той час рішення першої та апеляційної інстанції про необхідність поновлення позивача саме у Офісі Генерального прокурора.
Таким чином, рішення про зобов`язання відповідача поновити позивача з 25 грудня 2019 року у Офісі Генерального прокурора на посаді прокурора відділу було чинним з 15 вересня 2020 року по 8 листопада 2023 року включно, але так і не було виконане відповідачем.
Відтак, спірним періодом стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду у справі № 640/600/20 є період з 13 березня 2021 року по 8 листопада 2023 року, позаяк стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 16 вересня 2020 року до 12 березня 2021 року є предметом спору у справі №640/6877/21.
Для розрахунку середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду застосовується розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 1617,63 грн відповідно до довідки Офісу Генерального прокурора від 10 травня 2023 року № 21-209зп.
Аналогічний розмір середньоденної заробітної плати встановлений постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2021 року у справі № 640/600/20, отже відповідно до частини 5 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України вказана обставина не потребує доказування.
ОСОБА_1 у період з 23 грудня 2020 року по 1 липня 2021 року отримував заробітну плату, що підтверджується розрахунковими листами.
З березня 2021 року по липень 2021 року ОСОБА_1 отримав заробітну плату на загальну суму 75 622,60 грн, тому вказана сума підлягає виключенню із загальної суми середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 13 березня 2021 року по 1 липня 2021 року.
Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду від 15 вересня 2020 року у справі № 640/600/20 за період з 13 березня 2021 року по 8 листопада 2023 року становить 1 027 601,06 грн (1 103 223,66 грн (1617,63 грн х 682 робочих дні) - 75 622,60 грн)).
Колегія суддів враховує, що заперечення апелянта зводяться до неможливості поновлення позивача на посаді, яку він не обіймав до звільнення та правомірності дій щодо поновлення позивача на посаді, з якої останній був звільнений, однак такі висновки спростовано Верховним Судом у постанові від 24 лютого 2025 року.
З аналогічних підстав підлягають відхиленню заперечення апелянта щодо права позивача на виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду у період до 8 листопада 2023 року.
Щодо посилань апелянта на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2025 року у справі № 640/6877/21 та припущень щодо подвійного стягнення з Офісу Генерального прокурора, колегія суддів зауважує, що таке рішення не набрало законної сили, не містить преюдиційних обставин, позаяк не стосується спірного періоду у цій справі.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суди повинні належним чином мотивувати свої висновки та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (постанова Верховного Суду у справі № 701/1255/17-а від 13.04.2022).
Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення дотримано норми матеріального та процесуального права, що стало підставою для правильного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 319, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту ухвалення та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень статті 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя доповідач: В.Ю. Ключкович

Судді: Н.П. Бужак 

О.М. Кузьмишина