УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №289/1499/25 Головуючий у 1-й інст. Сіренко Н. С. 
Категорія 39 Доповідач Коломієць О. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 липня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Коломієць О.С.
суддів Григорусь Н.Й., Талько О.Б.
розглянувши у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників) цивільну справу №289/1499/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором 
за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальності «Він Фінанс» 
на заочне рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 05 листопада 2025 року, ухвалене під головуванням судді Сіренко Н.С.,
установив:
У серпні 2025 року ТОВ «Він Фінанс» звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором №286017 від 28.08.2018 року у розмірі 20 324,84 грн, а також судові витрати по справі.
На обґрунтування позовних вимог посилалось на те, що 25 липня 2024 року відповідно до протоколу загальних зборів №1706 перейменовано ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на ТОВ «Він Фінанс». 
28 серпня 2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансового кредиту № 286017, відповідно до умов якого ТОВ «Авентус Україна» надав відповідачу позику в сумі 3 500,00 грн. Договір укладений в електронній формі відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». ТОВ «Авентус Україна» виконав умови договору та перерахував на рахунок відповідача безготівковим шляхом кошти в розмірі 3 500,00 грн. Однак, відповідач належним чином не виконала взяті на себе зобов`язання щодо повернення суми позики та сплати пені і комісії, внаслідок чого у неї виникла заборгованість перед новим кредитором ТОВ «Він Фінанс».
12 квітня 2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (ТОВ «Він Фінанс») укладено договір факторингу №1, на підставі чого відбулося відступлення права вимоги за кредитними договорами. Відповідно до п. 2.2 договір факторингу №1 від 12 квітня 2018 року, окрім іншого, зазначено, що у випадку укладення сторонами більш ніж одного реєстру прав вимоги кожен наступний реєстр прав вимоги є самостійним додатком та не замінює попередній. 
27 грудня 2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено додаткову угоду №10 та на виконання договору факторингу підписано реєстр прав вимоги №11 від 27 грудня 2018 року про те, що на умовах вищезазначеного договору право вимоги до ряду боржників, в тому числі до ОСОБА_1 за договором про надання фінансового кредиту №286017 від 28 серпня 2018 року, перейшло до нового кредитора ТОВ «Довіра та Гарантія» (ТОВ «Він Фінанс»). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Відповідно до розрахунку заборгованості, що був складений на дату укладення договору відступлення права вимоги №1 від 12 квітня 2018 року, загальна сума заборгованості відповідача перед новим кредитором складає 15 530,00 грн, а саме: сума основного боргу за тілом кредиту - 3 500,00 грн, сума боргу за процентами 1 890,00 грн, сума боргу за пенею і штрафами 10 140,00 гривень. 
Також зазначив, що позивач має право на стягнення з відповідача заборгованості з урахуванням ч. 2 ст. 625 ЦК України, а тому позивачем було нараховано на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних. Сума збитків з урахуванням 3% річних становить 1 398,98 грн, сума збитків інфляційних втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань 3 395,86 грн. Загальний розмір заборгованість відповідача перед позивачем становить 20 324,84 грн. Тому, ТОВ «Він Фінанс» вимушено звернутися до суду для стягнення з відповідача вказаної вище суми заборгованості.
Заочним рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 05 листопада 2025 рокуу задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, ТОВ «Він Фінанс» подало апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд неправильно застосував норми матеріального права, зазначивши додаткову угоду і реєстр до додаткової угоди (щодо договору факторингу від 12.04.2018) як майбутню вимогу. Згідно з чинним законодавством України, додаткова угода це правочин, що вносить зміни до вже існуючого договору, змінюючи його умови або домовленості сторін. Вона слугує інструментом для модифікації діючого договору та оформлення нових умов, які сторони досягли після укладення первинної угоди відповідно до ст. 631, 651 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч.1 ст. 1077 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Так, у договорі факторингу від 12.04.2018 не визначені майбутні вимоги, а передбачено укладання додаткових угод, тобто зміни і доповнення через укладання таких, що не суперечить чинному законодавству України. Тобто, суд першої інстанції неправильно трактував положення договору та зробив помилковий висновок щодо предмету факторингу, що вплинуло на відмову в задоволенні позову. 
Правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідач не скористався. 
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч.3 ст. 360 ЦПК України).
Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7 та ч.2 ст. 369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. При цьому дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21)).
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 15.06.2026 року, є дата складення повного судового рішення 03.07.2026 року.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та їх вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено, що 28 серпня 2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 в електронній формі було укладено договір про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту № 286017, відповідно до умов якого ТОВ «Авентус Україна» зобов`язалось надати ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 3 500,00 грн, на умовах строковості, зворотності, платності, а ОСОБА_1 зобов`язалась повернути позику та сплатити проценти за користування позикою, яка надається строком на 30 днів, процентна ставка за користування кредитом фіксована: 0,01% від суми позики за кожен день користування позикою (3,65% річних) у межах строку надання кредиту, зазначеного в п.1.4 цього Договору, починаючи з наступного дня після дня надання кредиту; сукупна вартість кредиту складає 100,3% від суми кредиту (у процентному виразі) або 3 510,50 грн (у грошовому виразі) та включає в себе: проценти (відсотки) за користування кредитом 0,30% від суми кредиту (у процентному виразі) або 10,50 грн (у грошовому виразі) (а.с.9-10).
12 квітня 2018 року між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» як фактором та ТОВ «Авентус Україна» як клієнтом було укладено договір факторингу № 1, відповідно до якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором (а.с. 29-31).
У пункті 2.2 вказаного договору факторингу №1 від 12 квітня 2018 року сторони обумовили, що відступлення права вимоги за цим договором проводиться не з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідатиме перед фактором, якщо одержані ним суми будуть меншими від суми, сплаченої фактором клієнту, та меншими від загальної суми зобов`язання боржника. Разом з правом вимоги до фактора переходять всі інші права та обов`язки клієнта за кредитним договором. У випадку укладення сторонами більш ніж одного реєстру прав вимоги, кожен наступний реєстр прав вимоги є самостійним додатком, та не змінює попередній.
27 грудня 2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено додаткову угоду №10, на виконання договору факторингу підписано реєстр прав вимоги №11 від 27 грудня 2018 року про те, що на умовах вищезазначеного договору право вимоги до ряду боржників в тому числі до ОСОБА_1 за договором про надання фінансового кредиту № 286017 від 27 грудня 2018 року перейшло до нового кредитора ТОВ «Довіра та Гарантія» (ТОВ «Він Фінанс» (а.с.19-21).
Згідно з розрахунком заборгованості до договору № 286017 від 28 серпня 2018 року складеного директором ТОВ «Авентус Україна» на дату відступлення прав вимоги, заборгованість за договором про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту становить 15 530,00 грн, а саме: сума основного боргу за тілом кредиту - 3 500,00 грн, сума боргу за процентами 1 890,00 грн, сума боргу за пенею і штрафами 10 140,00 гривень (а.с.13-15).
З розрахунку заборгованості до договору № 286017 від 28 серпня 2018 року встановлено, що ТОВ «Він Фінанс» за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року до основної суми боргу за кредитним договором було нараховано: 1 398,98 грн суму збитків з урахуванням 3% річних; 3 395,86 грн суму збитків інфляційних витрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань (а.с.3-5).
Згідно з протоколом загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» №1706 від 25 липня 2024 року, було прийнято рішення про зміну найменування ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на ТОВ «Він Фінанс» (а.с.28).
Відповідно до наказом №55-к від 25 липня 2024 року ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» перейменовано у ТОВ «Він Фінанс» (а.с.22).
Відмовляючи у задоволенні позову ТОВ «Він Фінанс», суд першої інстанції першої інстанції виходив з того, що правовідносини за договором позики № 286017 між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем виникли 28 серпня 2018 року, тобто значно пізніше ніж було укладено договір факторингу №1 від 12 квітня 2018 року, у якому предмет договору не індивідуалізовано належним чином. Тобто, на момент укладення договору факторингу №1 від 12 квітня 2018 року ще не виникло зобов`язання між первісним кредитором та боржником. Таким чином ТОВ «Він Фінанс» не довело порушення саме його прав з боку відповідача ОСОБА_1 та наявність у нього права звернення до суду з позовом до нього про стягнення заборгованості за договорами позики № 286017 від 28 серпня 2018 року, який укладений після відступлення ТОВ «Авентус Україна» права вимоги за договорами позики на користь ТОВ «Він Фінанс».
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч. 5, 7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Згідно із ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.
За кредитним договором банка бо інша фінансова установа(кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит)позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).
Відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Згідно з статтею 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.
Частинами першою, другою статті 1081 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним.
В обґрунтування позовних вимог ТОВ «Він Фінанс» посилалося на те, що отримало право вимоги до ОСОБА_1 від ТОВ «Авентус Україна» на підставі договору факторингу від 12.04.2018 року.
Однак слід звернути увагу на те, що відступлення права вимоги за змістом означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
Правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Такий правовий висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18.
Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги:
1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.
Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц та від 16 жовтня 2018 року у справі №914/2567/17 відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.
У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам.
Верховний Суд у постанові від 14 червня 2023 року у справі № 755/15965/17 зазначив, що дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення ч.1 ст. 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній уповноважений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п. 1 ч. 1 ст. 512, 514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається.
Згідно з частиною першою статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (стаття 517 ЦК України).
Відповідно до статті 519 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.
Отже, необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання, за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог.
Так, з матеріалів справи вбачається, що договір про надання фінансового кредиту №286017 був укладений між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 28 серпня 2018 року, а договір факторингу, на який посилається позивач як на підставу набуття права вимоги до відповідача було підписано 12.04.2018 року. Тобто на момент укладення договору факторингу ще не виникло зобов`язання між первісним кредитором та боржником ОСОБА_1 , відтак у первісного кредитора не виникло право вимоги за зобов`язанням, яке він міг би передати ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», яке в подальшому було перейменовано в ТОВ «Він Фінанс».
За таких обставин ТОВ «Він Фінанс» право вимоги відносно ОСОБА_1 як боржника у зобов`язанні за договором № 286017 від 28.08.2018 року не набуло, таке право не могло бути передане позивачу цим товариством на підставі договору факторингу від 12.04.2018 року, оскільки і зобов`язання відповідача щодо повернення коштів виникли після укладення цього договору.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність переходу права вимоги ТОВ «Він Фінанс» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №286017 від 28.08.2018 року.
Доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні. 
Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.
Керуючись ст. 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальності «Він Фінанс»залишити без задоволення, а заочне рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 05 листопада 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України. 

Головуючий Судді