ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 липня 2026 року
м. Харків
справа № 754/2522/25
провадження № 22-ц/818/3369/26
Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів – Яцини В.Б., Мальованого Ю.М.
сторони справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Немишлянського районного суду м. Харкова від 16 лютого 2026 року у складі судді Алтухової О.Ю.,-
УСТАНОВИВ:
У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 2220,00 грн та моральної шкоди в розмірі 42000,00 грн; судові витрати просив покласти на відповідача. 
Позов обґрунтовано тим, що 03.10.2023 на сайті https://kabanchik.ua/ позивач знайшов майстра по ремонту холодильників, від якого отримав детальну консультацію з цього питання. Таким чином, 03.10.2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений усний договір підряду на виконання ремонтних робіт холодильника. Після консультації ОСОБА_2 попросив сплатити 2220,00 грн для купівлі термостату, що підтверджується скріншотами переписки у Вайбері. 03.10.2023 року ОСОБА_1 сплатив частину попередньої оплати за договором в розмірі 2220,00 грн. Після чого ОСОБА_2 перестав виходити на зв`язок. У зв`язку із цим ОСОБА_1 була подана скарга на сайті https://kabanchik.ua/, за результатом чого заблоковано профіль ОСОБА_2 . У зв`язку із невиконанням ОСОБА_2 взятих на себе зобов`язань, ОСОБА_1 , як замовник робіт, відмовився від договору підряду та вважає, що у ОСОБА_2 виник обов`язок по поверненню сплачених коштів попередньої оплати. Окрім того, позивач вважає, що ставши жертвою шахрайських дій ОСОБА_2 він зазначив душевних страждань, ним був втрачений безцінний час на пошук персональних даних відповідача тощо, що завдано йому моральної шкоди на суму 42 000,00 грн.
Рішенням Немишлянського районного суду м. Харкова від 16 лютого 2026 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.
Судове рішення мотивовано тим, що позивачем не надані належні та допустимі докази на підтвердження укладення між сторонами справи договору підряду на ремонт холодильника, в зв`язку з чим неможливо встановити дійсні правовідносини між сторонами та наявність або відсутність між ними домовленості щодо істотних умов договору підряду (обсягу робіт, строків їх виконання, порушення відповідачами взятих на себе зобов`язань). Сам по собі факт перерахування 03.10.2023 року ОСОБА_1 2220,00 грн на рахунок ОСОБА_2 не є доказом існування договору підряду, за відсутності достатніх та належних доказів досягнення сторонами договору згоди з усіх його умов. 
Не погодившись з рішенням місцевого суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, в якому задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Апеляційну скаргу мотивовано тим що, суд неповно встановив обставини у справі, не надав належної оцінки наданим позивачем доказам та дійшов помилкового висновку про недоведеність позовних вимог. Відмовивши у стягненні перерахованих позивачем грошових коштів, суд фактично позбавив ОСОБА_1 можливості захистити в суді свої права у ситуації, коли відсутній письмовий договір, але одна із осіб у «зобов`язанні», яке виникло за наслідком вчинення позивачем дії у вигляді перерахування грошових коштів, не визнає таке зобов`язання та відмовляється повертати отримані кошти. За відсутності укладеного договору між сторонами виникають кондикційні зобов`язання на підставі норми цивільного законодавства, а саме ст. 1212 ЦК України, яка може бути застосована судом за наслідком з`ясування усіх обставин справи.
Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, письмових пояснень, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
В матеріалах справи наявна копія скріншотів листування у додатку «Viber» позивача з абонентом, який підписаний «Андрій Ремонт Холодиль…» щодо купівлі термостату (а.с.10-11).
Згідно платіжної інструкції від 03.10.2023 ОСОБА_1 перерахував на карту отримувача НОМЕР_1 грошові кошти у розмірі 2220 грн (а.с. 9).
Ухвалою суду від 26.07.2024 витребувано у Акціонерного товариства «Таскомбанк» інформацію щодо власника карткового рахунку № НОМЕР_2 , належно завірену копію банківської виписки ОСОБА_3 станом на 03.10.2023 та інформацію щодо реєтраційного номеру облікової картки платника податків власника карткового рахунку № НОМЕР_2 (а.с. 16-17).
На виконання ухвали суду від 26.07.2024 листом від 02.08.2024 №3899/47.7-БТ АТ «Таскомбанк» зазначив, що ОСОБА_2 станом на 03.10.2023 в АТ «Таскомбанк» відкрито рахунок № НОМЕР_3 у гривнях, банківська платіжна картка № НОМЕР_4 (а.с. 19).
Згідно виписки по картковому рахунку № НОМЕР_5 03.10.2023 о 9:12:59 на ОСОБА_2 отримав грошові кошти у розмірі 2220,00 грн (а.с. 20)
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно вимог ЦПК України позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Підстави позову — це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову — це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia». Активна роль суду проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі й застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Пред`являючи позов про стягнення грошових коштів прозивач посилався на безпідставну попередню оплату ним послуг відповідача за довгором підряду, що фактично надані йому не були. Тому відповідно до вимог ст.ст. 837, ч.4 ст.849 ЦК України позивач просив стягнути з відповідача сплачені за довгором підряду кошти.
Принцип «jura novit curia» застосовується у випадку, коли позивач обґрунтовує свій позов саме такими обставинами, проте помилково посилається на певні норми права. 
Отже, принцип «jura novit curia», з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З другого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції й надання доказів в умовах нової кваліфікації судом правовідносин (рішення Європейського суду з прав людини від 14 січня 2021 року у справі «Гусєв проти України» (скарга № 25531/12)).
Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02 листопада 2022 року у справі № 685/1008/20.
Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку
Відповідно до ч.1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення глави 83 ЦК України щодо повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Аналіз статті 1212 ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України»
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав передбачених статтею 11 ЦК України).
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої особи, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава за якою це відбулося.
Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому законом порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.
У тому разі, якщо договір між сторонами не був укладений, тобто правова підстава передачі коштів у момент їх передачі відсутня, до правовідносин застосовується стаття 1212 ЦК України.
Аналогічних висновків дійшов Верховний суд у постановах від 20.03.2019 по справі № 607/5422/16-ц та від 30.08.2018 по справі №334/2517/16-ц.
Відповідно до ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ч. 2 ст. 78 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 81 ЦПК України на сторони покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша ст.77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша ст.80 ЦПК України).
За змістом частин першої-третьої ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 принципу справедливості розгляду справи судом.
З матеріалів справи вбачається, що позивач у додатку «Viber» листувався щодо купівлі термостату з абонентом, підписаним як « ОСОБА_4 …».
Згідно платіжної інструкції від 03.10.2023 ОСОБА_1 перерахував на карту отримувача НОМЕР_1 грошові кошти у розмірі 2220 грн.
На виконання ухвали суду від 26.07.2024 листом від 02.08.2024 №3899/47.7-БТ АТ «Таскомбанк» зазначив, що ОСОБА_2 станом на 03.10.2023 в АТ «Таскомбанк» відкрито рахунок № НОМЕР_3 у гривнях, банківська платіжна картка № НОМЕР_4 .
Згідно виписки по картковому рахунку № НОМЕР_5 03.10.2023 о 9:12:59 на ОСОБА_2 отримав грошові кошти у розмірі 2220,00 грн.
Враховуючи, що матеріали справи містять належні та допустимі докази перерахування позивачем на банківську картку, яка належить відповідачу, грошових коштів у розмірі 2 220 грн, а також те, що відповідно до листування у додатку «Viber» зазначені кошти були сплачені за придбання термостату, який відповідач зобов`язався придбати та передати позивачу, судова колегія дійшла висновку, що відповідач отримав вказані кошти.
Разом із тим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів передачі позивачу обумовленого товару або повернення отриманих грошових коштів.
За таких обставин, керуючись положеннями ст. 1212 ЦК України, судова колегія дійшла висновку про наявність правових підстав для стягнення грошових коштів як набутих відповідачем безпідставно.
Звертаючись до суду з позовом в частині відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_1 посилалась на те, що ставши жертвою шахрайських дій ОСОБА_2 він зазначив душевних страждань, ним був втрачений безцінний час на пошук персональних даних відповідача.
Тлумачення статей 11 та 1167 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.
Згідно з вимогами частини третьої статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Суд наголошує, що, визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, суд повинен виходити із засад розумності та справедливості. З огляду на те, що "розумність" і "справедливість" є оціночними поняттями, суди першої та апеляційної інстанцій, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.
Враховуючи, що позивачем не доведено наявності усіх складових елементів для застосування правового механізму відшкодування моральної шкоди, а саме - відсутнє матеріальне підтвердження моральної шкоди, не розкрито її суть в цілому та не доведено її фактичне існування тому підстав для задоволення вимог в частині стягнення з відповідачів моральної шкоди відсутні. 
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного суду у справі №761/17947/20 від 19.01.2022.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до пунктів 3,4 ч. 1, ч.4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та ( або) резолютивної частини.
Враховуючи, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача безпідставно набутих грошових коштів, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог та апеляційної скарги.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
Частиною 1 статті 141ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, тому судовий збір за подачу позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 1514,00 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. 
Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Немишлянського районного суду м. Харкова від 16 лютого 2026 року – скасувати та ухвалити нове.
Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 2220,00 (дві тисячі двісті двадцять) грн.
У задоволені позову в іншій частині відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  витрати по сплаті судового збору у розмірі 1514 (одна тисяча п`ятсот чотирнадцять) грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий          О.Ю.Тичкова

Судді           В.Б. Яцина

Ю.М. Мальований