ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

16 червня 2026 року 	м.Суми	

Справа №577/6530/25 
Номер провадження 22-ц/816/1802/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Сидоренко А. П. (суддя-доповідач),
суддів - Сізова Д. В. , Нестеренка М. В. 
за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.
в присутності – представника позивача Коханівської А.М., відповідачки ОСОБА_1 , представника відповідачів ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 22 січня 2026 року, ухвалене в м. Конотоп у складі судді Кравченка В.О. в цивільній справі №577/6530/25 за позовом комунального підприємства «Теплогарант» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії,

у с т а н о в и в:

03 листопада 2025 року комунальне підприємство «Теплогарант» (далі -КП «Теплогарант») звернулося до суду з вказаним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , посилаючись на те, що є надавачем послуг з постачання теплової енергії та здійснювало опалення будинку АДРЕСА_1 , обладнаного вузлом обліку теплової енергії.
У квартирі АДРЕСА_2 зазначеного будинку зареєстровані відповідачі, які упродовж 2021–2025 років отримували послуги з централізованого опалення, однак їх вартість у повному обсязі не сплачували. У зв`язку з цим за період з 01 травня 2022 року по 01 жовтня 2025 року утворилася заборгованість у розмірі 31 449,73 грн, яку позивач просить стягнути солідарно з відповідачів, а також судові витрати.
Рішенням Конотопського міськрайонного суду Cумської області від 22 січня 2026 року, з урахуванням ухвали від 26 лютого 2026 року про виправлення описки, позов КП «Теплогарант» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у солідарному порядку на користь позивача заборгованість за надані послуги з постачання теплової енергії, що виникла за період з 01 травня 2022 року по 01 жовтня 2025 року, загальним розміром 31449 грн 73 коп., а також по 807 грн 46 коп. з кожного в рахунок відшкодування судового збору.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи, просили скасувати рішення суду та відмовити у задоволенні позову.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не з`ясував належний склад співвласників квартири та неправомірно не залучив ОСОБА_5 , хоча вона зазначалась у позові як співвласник і боржник. Також не встановлено всіх власників квартири та не витребувано належних доказів права власності, що призвело до розгляду справи без участі всіх належних відповідачів.
ОСОБА_3 не є співвласником і не проживає у квартирі з 2018 року, послугами не користується, що підтверджується актами, однак суд це не врахував.
Позивач на власний розсуд, без належного документального підтвердження визначив склад відповідачів і не залучив всіх співвласників житла за адресою: АДРЕСА_3 . 
Позивач не довів належної якості теплопостачання, а подані відповідачами акти-претензії щодо ненормативної якості послуг та звернення про перерахунок не були враховані. Також не враховано надані пільги.
Розрахунок заборгованості є необґрунтованим, а посилання лише на рішення міської ради щодо тарифів не підтверджує правомірність нарахувань.
Суд також безпідставно застосував період нарахування, що виходить за межі позовної давності (ст. 256, 257 ЦК України), а також послався на дані щодо сторонніх осіб, які не є учасниками справи.
Крім того, відповідачі не були належним чином повідомлені про розгляд справи, не отримували повісток, позову та рішення, що порушує їх право на захист. Суд безпідставно відмовив у переході до загального позовного провадження, не врахувавши складність справи та соціальний статус відповідачів (інвалідність І групи ОСОБА_1 , статус одинокої матері ОСОБА_4 , учасника бойових дій ОСОБА_3 , похилий вік та інвалідність ІІ групи, низькі доходи ОСОБА_5 ).
Апелянти зазначають, що разом з апеляційною скаргою на рішення від 22 січня 2026 року, оскаржують ухвалу від 22 грудня 2025 року на підставі ч. 2 ст. 353 ЦПК України. Вказують на те, що для відповідачів, які є малозабезпеченими особами, ціна позову є значною, тому розгляд справи мав бути здійснений у порядку загального позовного провадження. Отже, справа розглянута з істотними процесуальними порушеннями, без повного та всебічного дослідження обставин, що є підставою для скасування рішення.
09 квітня 2026 року від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу.
Ухвалою апеляційного суду від 16 червня 2026 року зазначений відзив представника КП «Теплогарант» повернуто без розгляду.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_1 та представник відповідачів ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги, представник позивача Коханівська А.М. заперечувала проти її задоволення.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час і місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно відомостей з Єдиного державного демографічного реєстру, та з реєстру територіальної громади про місце проживання особи за адресою: АДРЕСА_3 значаться зареєстрованими ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с. 21, 22, 25). 
За вказаною адресою відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 по оплаті послуг з централізованого опалення на ім`я ОСОБА_5 , які надаються КП «Теплогарант», опалювальна площа квартири становить 57,6 кв.м. 
Теплова енергія, яка постачається до житлового багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 обліковується приладом обліку теплової енергії – тепловим лічильником. 
У період з 01 травня 2022 року по 01 жовтня 2025 року позивачем надавались відповідачам послуги з централізованого опалення.
Відповідачам здійснюється нарахування плати за обсяг спожитої теплової енергії будинком, витраченої на загальнобудинкові потреби опалення згідно з Методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої Наказом Мінрегіону № 315 від 22 листопада 2018 року зі змінами від 28 грудня 2021 року, та згідно затверджених органом місцевого самоврядування тарифів на послуги теплопостачання пропорційно до частки співвласника будинку.
Розмір плати за абонентське обслуговування затверджений наказом КП «Теплогарант» № 403 від 01 жовтня 2021 року та складає: для абонентів будинку без вузлів обліку 22,88 грн. з ПДВ, з вузлами обліку 27,24 грн. з ПДВ (а.с. 23-24).
У період з 01 травня 2022 року по 01 жовтня 2025 року позивачем надавались відповідачам послуги з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_3 .
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі отримують від позивача послуги з постачання теплової енергії, однак плату за них не здійснюють. Відповідачі не спростували доводи позивача щодо обов`язку сплати заборгованості за послуги з постачання теплової енергії. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 15 та частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового чи майнового права та інтересу.
Правовідносини між сторонами у спірний період регулювалися, зокрема, нормами Цивільного кодексу України та Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII (далі – Закон № 2189-VIII).
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 Закону № 2189-VIII індивідуальний споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна, отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Відповідно до статті 5 Закону України № 2189-VIII житлова послуга - це послуга з управління багатоквартирним будинком, а комунальні послуги - це послуги з постачання та розподілу відповідних ресурсів.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 7 Закону № 2189-VIII індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки та за тарифами, визначеними договором.
Частиною першою статті 10 цього Закону передбачено, що тарифи на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом.
Згідно наведених норм, обов`язок споживача щодо оплати житлової послуги виникає за умови фактичного надання послуг позивачем та існування договірних відносин, що у даній справі підтверджується матеріалами провадження та встановленим судом фактом отримання відповідачами послуг з управління багатоквартирним будинком.
У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 роз`яснено, що споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги за умови фактичного користування ними, а відсутність договору не звільняє від такого обов`язку. Вказаний правовий висновок підлягає застосуванню і до спірних правовідносин, оскільки відповідачі фактично користувалися послугою з управління багатоквартирним будинком, що встановлено судом першої інстанції.
Отже, у цій справі ключовим є саме факт отримання послуги та невиконання відповідачами обов`язку з її оплати, що підтверджується матеріалами справи та розрахунком позивача, який не був спростований належними доказами або контррозрахунком.
Розмір плати визначається на підставі тарифів та затверджених нарахувань, що відповідачами не оспорено належними доказами.
Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім наведених вище положень законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин).
Частиною шостою статті 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Аналіз вищенаведених положень свідчить про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року в справі № 6-59цс13 і від 20 квітня 2016 року в справі № 6-2951цс15, та у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 750/12850/16-ц і від 06 листопада 2019 року в справі № 642/2858/16.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Таким чином, судом правильно встановлено, що позивач є виконавцем послуг по утриманню будинку по АДРЕСА_3 , де мешкають відповідачі та є споживачами наданих послуг, тому зобов`язані своєчасно та в повному обсязі сплачувати вартість спожитих комунальних послуг. Однак, через несплату нарахованої вартості спожитих послуг у вказаний період у відповідачів виникла заборгованість у розмірі 31449,73 грн, яку місцевий суд стягнув з них на користь позивача.
Заперечуючи проти позовних вимог, відповідачі в апеляційній скарзі посилаються на те, що позивачем не належним чином подавалось тепло у житловий будинок, з приводу чого мали місце їх звернення до позивача.
За змістом статті 18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складення та підписання акту - претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо.
Представник виконавця повинен з`явитися на виклик споживача не пізніше строку, визначеного договором.
Акт-претензія складається споживачем та представником виконавця і скріплюється їхніми підписами. У разі неприбуття представника виконавця в погоджений умовами договору строк або необґрунтованої відмови від підписання акту-претензії він вважається дійсним, якщо його підписали не менш як два споживачі.
Акт-претензія споживача подається виконавцю, який протягом трьох робочих днів вирішує питання про перерахунок платежів або видає письмово споживачу обґрунтовану письмову відмову в задоволенні його претензій.
Спори щодо задоволення претензій споживачів вирішуються в суді. Споживач має право на досудове вирішення спору шляхом задоволення пред`явленої претензії.
Таким чином, у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складення та підписання акту-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо.
Відповідачами надано акти-претензії, складені в листопаді-грудні 2023 року, листопаді-грудні 2024 року, у грудні 2025 року (а.с. 59-70). 
За наслідком розгляду акту-претензії споживача згідно наведеного законодавства в разі його обґрунтованості виконавцем вирішується питання про перерахунок платежів, або він має право відмовити в задоволення такої претензії, надавши обґрунтовану письмову відмову. Проте законодавство не встановлює можливість звільнення споживачів від оплати за надані комунальні послуг лише на підставі складених актів-претензій щодо неналежної якості житлово-комунальних послуг. Крім того, зі змісту розрахунку заборгованості за послуги з постачання теплової енергії (а.с. 9) встановлено здійснення перерахунку за адресою проживання відповідачів у грудні 2022 року, листопаді, грудні 2023 року, листопаді 2024 року, лютому 2025 року.
Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що відповідач ОСОБА_3 не є співвласником квартири, зареєстрований в ній, але не проживає, колегія суддів зазначає наступне.
У відповідності до пп. 7 п. 43 Правил надання послуги з постачання гарячої води, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 р. № 1182 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 8 вересня 2021 р. № 1023) споживач має право на неоплату вартості послуг у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів за умови надання виконавцю заяви та документального підтвердження (зокрема, довідки з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби (у тому числі отримані в іноземній державі), відбування покарання тощо, іншого документа, що підтверджує право на виїзд з України чи в`їзд в Україну у відповідний період часу) в електронній або паперовій формі відповідно до умов договору; це право не звільняє споживача від зобов`язання відшкодовувати витрати теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання (за наявності циркуляції).
За вимогами пп. 11 п. 45 зазначених Правил індивідуальний споживач зобов`язаний інформувати виконавця про тимчасову відсутність в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів (за відсутності приладів обліку); якщо період відсутності споживача та інших осіб перевищує шість місяців, споживач для реалізації права на неоплату вартості послуги у разі її невикористання (за відсутності приладів обліку) у місячний строк з моменту закінчення кожного шестимісячного періоду зобов`язаний надавати виконавцю оновлену заяву з відповідними підтвердними документами в електронній або паперовій формі.
Таким чином звільнення від оплати або перерахунок за період тимчасової відсутності понад 30 днів можливі виключно за умови своєчасного інформування виконавця та надання документального підтвердження (п. 6 ч. 1 ст. 7, пп. 7 п. 43, пп. 11, 11-1 п. 45 Правил № 1182). 
Належних доказів на підтвердження звернення відповідача ОСОБА_3 до позивача з заявами про тимчасову відсутність у житловому приміщенні з документальним підтвердженням підстав такої відсутності у спірний період надання послуг не надано.
Доводи апеляційної скарги щодо того, що відповідачі не є власниками квартири, є безпідставними та не підлягають задоволенню з огляду на таке.
Згідно свідоцтва про право власності на житло від 26 грудня 2002 року власниками квартири за адресою: АДРЕСА_3 є ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (а.с. 57), аналогічна інформація зазначена в довідці КП Конотопське бюро технічної інвентаризації № 668 від 20 червня 2025 року (а.с. 58). 
Так, у відповідності до ч. 4 ст. 319, ст. 322 ЦК України власність зобов`язує та власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
У відповідності до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Таким чином співвласники житлового приміщення зобов`язані брати участь у витратах на утримання спільного майна та оплаті житлово-комунальних послуг пропорційно своїм часткам у праві власності.
У разі виникнення заборгованості за житлово-комунальні послуги стягнення може здійснюватися з співвласників як у частковому, так і у солідарному порядку, залежно від характеру зобов`язання та заявлених позовних вимог.
Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
Частиною 1 статті 543 ЦК України передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.
За змістом Закону України «Про житлово-комунальні послуги», зареєстровані у квартирі споживачі комунальних послуг зобов`язані вносити плату за їх використання. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг (пункт 3 статті 9 Закону).
З огляду на викладене, нести витрати з оплати наданих житлово-комунальних послуг зобов`язані не тільки власники квартири, а й особи, місце проживання яких у цій квартирі зареєстровано у встановленому порядку.
Аналіз наведених положень закону вказує на те, що позивач має право вимагати виконання обов`язку щодо сплати житлово-комунальних послуг як від власників квартири, так і від осіб, які зареєстровані в зазначеній квартирі, які несуть солідарну відповідальність за цими зобов`язаннями.
При цьому колегія суддів звертає увагу, що у разі виконання рішення суду, відповідачі не позбавлені можливості звернутися до суду з позовом до співвласників квартири про стягнення заборгованості за комунальні послуги в порядку регресу.
Заперечуючи проти позовних вимог, відповідачі також посилаються на те, що позивач звернувся до суду з позовом поза межами позовної давності.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
Загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки (стаття 257 ЦК України).
За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Позивач звернувся до суду з позовом 30 жовтня 2025 року та просив стягнути з відповідачів заборгованість за комунальними послугами за період з 01 травня 2022 року до 01 жовтня 2025 року.
Разом з цим, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.
Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року.
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер.
Враховуючи викладене, оскільки з 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який діяв на всій території України на час звернення позивача до суду з позовом (30 жовтня 2025 року), наявні підстави стверджувати, що позивачем не пропущено визначену законодавством позовну давність. 
В апеляційній скарзі відповідачі оскаржують ухвалу місцевого суду від 22 січня 2026 року, посилаючись на те, що віднесення судом вказаної справи до категорії малозначних вплинуло на права відповідачів, оскільки не враховану їх думку, заперечення яких за їх сподіванням мали бути заслухані при розгляді справи.
З матеріалів справи встановлено, що ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 21 листопада 2025 року відкрите провадження у справі за зазначеним позовом, вирішено провести розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
05 грудня 2025 року від відповідачки ОСОБА_1 до суду надійшла заява, в якій вона висловлює незгоду з розглядом справи в порядку спрощеного провадження і бажає, щоб справа розглядалась в порядку загального позовного провадження. Зазначає, що не згодна з тим, що суд визнав вказану справу малозначною, оскільки вона має для неї суттєве значення, є інвалідом І групи по зору, має невеликий розмір пенсії, їй та іншим відповідачам потрібен час для збору доказів. Просить призначити справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 22 грудня 2025 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи за вказаним позовом у порядку загального позовного провадження відмовлено.
Постановляючи вказану ухвалу, суд першої інстанції врахував складність справи, предмет позову, яким є розмір заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії у сумі 31449,73 грн., прийшов до висновку, що характер спору та предмет доказування не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. Також наголосив, що сама по собі незгода з позовом не є обставиною, яка перешкоджає розгляду справи в спрощеному порядку без повідомлення сторін, а відповідач не позбавлений можливості скористатися юридичною допомогою, надати власні письмові заперечення у відзиві з наведенням певного розрахунку.
За змістом п. 1 ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ.
Згідно ч. 5 ст. 19 ЦПК України умови, за яких суд має право розглядати вимоги про стягнення грошових сум у наказному провадженні, а справи - у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом.
У відповідності до ч. 6 ст.19 ЦПК України для цілей цього Кодексу, малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); справи про розірвання шлюбу; справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує шістдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: малозначні справи; що виникають з трудових відносин; про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.
У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у ч. 4 цієї статті.
При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; щодо спадкування; щодо приватизації державного житлового фонду; щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
Колегія суддів дійшла до переконання, що суд першої інстанції дотримався наведених норм процесуального права, оскільки при визначенні порядку розгляду справи врахував предмет позову, яким є стягнення заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії, який не належить до переліку справ, що підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження (частина четверта статті 274 ЦПК України), врахував ціну позову, яка станом на час звернення до суду з позовом (жовтень 2025 року) не перевищувала тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також відсутність, на думку суду першої інстанції, інших обставин, що б вказували на складність справи або недоцільність її розгляду у спрощеному позовному провадженні.
Отже, суд першої інстанції правильно врахував, що зазначена справа не входить до переліку справ, які не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.
Визначення судом першої інстанції порядку проведення розгляду справи без повідомлення (виклику) не позбавляло можливості сторін у відповідності до вимог ч. 3 ст. 83 та ч. 1 ст. 278 ЦПК України подати відзив на позовну заяву разом з доказами.
Інші доводи апеляційної скарги відповідачів висновків місцевого суду також не спростовують і не містять посилань на такі порушення, які б слугували підставою для скасування рішення суду.
В той же час, з матеріалів справи встановлено, що звертаючись до суду з заявою 05 грудня 2025 року, відповідачка ОСОБА_1 вказувала на те, що є інвалідом І групи (а.с. 29-30).
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди І та ІІ груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів І т ІІ.
Порядок та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України, зокрема, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста цієї статті).
Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-152цс17.
Враховуючи те, що згідно довідки до акту огляду МСЕК відповідачка ОСОБА_1 є інвалідом І групи, отже звільнена від сплати судового збору в силу вимог Закону України «Про судовий збір», суд першої інстанції безпідставно стягнув з неї судовий збір, оскільки у цьому випадку судові витрати повинні компенсуватися за рахунок держави.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).
Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що наявні підстави для зміни рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат.
Оскільки справа є справою незначної складності, а ціна позову не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому на підставі п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382, 389 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_3 задовольнити частково.
Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 22 січня 2026 року змінити в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь комунального підприємства «Теплогарант» судового збору в розмірі 807 грн 46 коп.
Судовий збір у розмірі 807 грн 46 коп. компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінету Міністрів України.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови виготовлено 17 червня 2026 року.
Головуючий -  	А. П. Сидоренко	

Судді: Д. В. Сізов 

М. В. Нестеренко