ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД Закарпатської області
Адреса: вул. Коцюбинського, 2а, м. Ужгород, 88605 
e-mail: inbox@zk.arbitr.gov.ua
вебадреса: http://zk.arbitr.gov.ua

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Рішення

29 квітня 2026 р. м. Ужгород Справа №907/766/23 

За позовом Фізичної особи - підприємця Габор Наталії Миколаївни, с. Теребля Тячівського району Закарпатської області
з участю у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача гр. ОСОБА_1 , с. Теребля Тячівського району Закарпатської області
до відповідача 1 Відділу управління майном району Тячівської районної ради, м. Тячів Закарпатської області
до відповідача 2 Фізичної особи - підприємця Рак Ганни Степанівни, с. Теребля Тячівського району Закарпатської області
до відповідача 3 Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітар - Л", с. Теребля Тячівського району Закарпатської області
про визнання права власності на свердловину №12, зареєстровану в Державному реєстрі артезіанських свердловин (системний номер 100877), побудовану над нею надкаптажну споруду загальною площею 10,50 кв.м., будівлю "Лазня" загальною площею 186,5 кв.м., земельну ділянку, на якій знаходиться свердловина №12 та будівля "Лазня", відповідно до Державного акту на землю IV - ЗК №032816 від 23.10.1997, що знаходяться за адресою: вул. Лікувальна, 1 "а", с. Теребля, Тячівський район, 3акарпатська область; - витребування майна в останнього набувача, а саме, свердловини №12, зареєстрованої в Державному реєстрі артезіанських свердловин (системний номер 109464 від 27.01.2022) за ТОВ "Вітар - Л", споруди бюветного комплексу (насосної станції) загальною площею 29,43 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2149147021244), 1/3 частки будівлі "Лазня" загальною площею 186,5 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1779066621244), певної частини земельної ділянки, яка накладається, (кадастровий номер 212448700:03;005:0309) площею 0,04 га, яка знаходиться за адресою: вул. Лікувальна, б/н, с. Теребля, Тячівський район, Закарпатська область (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2508920921080); - визнання недійсними рішення виконкому Тереблянської сільської ради №5 від 22.02.2000, запису в реєстровій книзі №2 бюро технічної інвентаризації та виданого свідоцтва на право власності про розподіл адміністративно-побутової споруди (комплексу) (з урахуванням заяви та клопотання про зміну предмету позову),

Колегія суддів у складі: 
Головуючої судді - Пригари Л.І.
Судді - Лучка Р.М. 
Судді - Пригузи П.Д.
Секретар судового засідання - Мартон М.М.

представники:
Позивача - Габор Н.М., підприємець
Третьої особи позивача - гр. Габор В.І. 
Відповідача 1 - не з`явився
Відповідача 2 - Рішко П.М., адвокат, ордер серії АО №1164930 від 03.03.2025
Відповідача 3 - Рішко П.М., адвокат, ордер серії АО №1164931 від 03.03.2025

СУТЬ СПОРУ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ СУДУ В МЕЖАХ СПРАВИ

Фізичною особою - підприємцем Габор Наталією Миколаївною, с. Теребля Тячівського району Закарпатської області заявлено позов до відповідача 1 Відділу управління майном району Тячівської районної ради, м. Тячів Закарпатської області та до відповідача 2 Рак Ганни Степанівни , директора ТОВ "Вітар-Л", с. Теребля Тячівського району Закарпатської області про визнання права власності на свердловину №12, побудовану над нею надкаптажну споруду, будівлю "Лазня", земельну ділянку, на якій знаходиться свердловина №12 та будівля "Лазня", які знаходяться за адресою: Закарпатська область, Тячівський район, с. Теребля, вул. Лікувальна, 1; витребування майна (свердловини №12, побудованої над нею надкаптажної споруди, будівлі "Лазня" та земельної ділянки, на якій знаходиться зазначене майно) з володіння останнього набувача шляхом відновлення становища, що існувало до порушення права власності позивача, та всього комплексу правомочностей власника; зобов`язання відповідача (набувача) - Рак Ганни Степанівни - усунути перешкоди у здійсненні позивачем права користування та розпорядження майном, а саме, свердловиною №12, побудованою над нею надкаптажною спорудою, будівлею "Лазня" та земельною ділянкою, на якій знаходиться свердловина №12 та будівля " ІНФОРМАЦІЯ_1 "; визнання недійсними укладених договорів про погашення кредиторських вимог та акту передачі майна у справі №5008/988/2011 між ініціюючим кредитором - Відділом управління майном району Тячівської районної ради - та громадянкою Рак Ганною Степанівною ; визнання недійсною виготовленої документації на споруду бюветного комплексу (насосна станція) та реєстрації бюветного комплексу свердловини №12 (запис про право власності: 37816948; дата реєстрації: 31.07.2020) за адресою: АДРЕСА_1 ; визнання недійсним рішення виконкому Тереблянської сільської ради №5 від 22.10.2000, запису в реєстровій книзі №2 Бюро технічної інвентаризації та виданого свідоцтва на право власності про розподіл адміністративно-побутової споруди; визнання недійсною реєстрації за Рак Ганною Степанівною 1/3 частини будівлі " ІНФОРМАЦІЯ_1 " за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1779066621244; запис про право власності: 30559202; дата реєстрації 01.03.2019); визнання недійсною реєстрації за Рак Ганною Степанівною 1/3 частини будівлі "Лазня" за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1779066621244; запис про право власності: 30559202; дата реєстрації 01.03.2019); визнання недійсною присвоєної адреси оздоровчо-відпочивальному комплексу "ВІТАР - Л" ( АДРЕСА_1 ); визнання недійсною виготовленої технічної документації із землеустрою на земельну ділянку з кадастровим номером 2124487000:03:005:0309 та реєстрації земельної ділянки за адресою: Закарпатська область, Тячівський район, с. Теребля, вул. Лікувальна, 4; зобов`язання відповідача (набувача) - Рак Ганни Степанівни - для забезпечення доступу позивача до свердловини №12, будівлі "Лазня" та земельної ділянки зняти поставлену огорожу між суміжними землекористувачами Габор Н.М. та Рак Г.С. , знести (розібрати) бруківку, бардюри та висаджені туї на дорозі загального значення; зобов`язання Держгеокадастру у Закарпатській області виконати постанову Кабінету Міністрів України №413 від 08.04.1996 шляхом внесення відомостей до Державного кадастру щодо свердловини №12, яка зареєстрована в Державному кадастрі артезіанських свердловин, за Габор Н.М. (системний номер: 100877 від 13.11.2020) та земельної ділянки, на якій розташована дана свердловина, зазначивши Державний акт на землю IV - ЗК №032816 від 23.10.1997, виданий Габор Н.М .

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області (суддя Пригара Л.І.) від 06.11.2023 відкрито провадження у справі №907/766/23 в порядку загального позовного провадження; призначено колегіальний розгляд справи №907/766/23 у складі трьох суддів; постановлено звернутися до керівника апарату Господарського суду Закарпатської області для визначення автоматизованою системою документообігу суду складу колегії суддів в порядку статті 32 ГПК України.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 07.11.2023 колегією суддів у складі: головуючої судді Пригари Л.І., суддів Андрейчука Л.В. та Лучка Р.М. прийнято справу №907/766/23 до свого провадження та призначено підготовче засідання на 06.12.2023.
Ухвалою суду від 06.12.2023 повернуто Фізичній особі - підприємцю Габор Наталії Миколаївні, с. Теребля Тячівського району Закарпатської області клопотання про витребування доказів б/н від 23.11.2023 (вх. №02.3.1-02/8406/23 від 24.11.2023).
Ухвалою суду від 06.12.2023 підготовче засідання у справі №907/766/23 відкладено на 20.02.2024 з підстав, наведених в ухвалі суду.
Ухвалою суду від 12.01.2024 повернуто гр. ОСОБА_1 , с. Теребля Тячівського району Закарпатської області заяву б/н від 19.12.2023 (вх. №02.3.1-02/9175/23 від 26.12.2023) про надання можливості брати участь у судових засіданнях в якості представника позивача у справі №907/766/23.
Ухвалою суду від 14.02.2024 повернуто Фізичній особі - підприємцю Габор Наталії Миколаївні, с. Теребля Тячівського району Закарпатської області заяву б/н від 24.01.2024 про забезпечення позову у справі №907/766/23.
Ухвалою суду від 27.02.2024 судом у порядку ст. 120 ГПК України повідомлено сторін про те, що підготовче засідання у справі №907/766/23 призначено на 13.03.2024. 
Ухвалою суду від 28.02.2024 повернуто Фізичній особі - підприємцю Габор Наталії Миколаївні, с. Теребля Тячівського району Закарпатської області заяву б/н від 24.01.2024 (вх. №02.3.1-02/1159/24 від 16.02.2024) про забезпечення позову у справі №907/766/23.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 28.02.2024 відмовлено в задоволенні заяви Фізичної особи - підприємця Габор Наталії Миколаївни, с. Теребля Тячівського району Закарпатської області б/н від 19.02.2024 (вх. №02.3.1-02/1199/24 від 19.02.2024) про забезпечення позову у справі №907/766/23.
Ухвалою суду від 13.03.2024 клопотання Фізичної особи - підприємця Габор Наталії Миколаївни, с. Теребля Тячівського району Закарпатської області б/н від 23.11.2023 про витребування доказів у порядку ст. 81 ГПК України залишено без розгляду у зв`язку з поданим позивачкою клопотанням б/н від 13.03.2024 (вх. №02.3.1-02/2015/24 від 13.03.2024) про залишення без розгляду вищевказаного клопотання про витребування доказів.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 13.03.2024 клопотання позивачки про зміну позовних вимог б/н від 05.12.2023 та б/н від 05.12.2023, 12.12.2023 (вх. №02.3.1-02/8802/23 від 06.12.2023, вх. №02.3.1-02/9080/23 від 19.12.2023), за змістом яких остання просить визнати її право власності на свердловину №12, зареєстровану в Державному реєстрі артезіанських свердловин (системний номер 100877), побудовану над нею надкаптажну споруду загальною площею 10,50 кв.м., будівлю "Лазня" загальною площею 186,5 кв.м., земельну ділянку, на якій знаходиться свердловина №12 та будівля "Лазня", відповідно до Державного акту на землю IV - ЗК №032816 від 23.10.1997, що знаходяться за адресою: вул. Лікувальна, 1 "а", с. Теребля, Тячівський район, 3акарпатська область; витребувати майно, яке було незаконно відчужене на підставі ухвали Закарпатського господарського суду у справі №5008/988/2011, а саме, свердловину №12, зареєстровану в Державному реєстрі артезіанських свердловин (системний номер 100877), побудовану над нею надкаптажну споруду загальною площею 10,50 кв.м., будівлю "Лазня" загальною площею 186,5 кв.м., земельну ділянку, на якій знаходиться свердловина №12 та будівля "Лазня", відповідно до Державного акту на землю IV - ЗК №032816 від 23.10.1997, з володіння останнього набувача шляхом відновлення становища, що існувало до порушення права власності позивача, та всього комплексу правомочностей власника; визнати недійсними рішення виконкому Тереблянської сільської ради №5 від 22.10.2000, запис в реєстровій книзі №2 бюро технічної інвентаризації та видане свідоцтво на право власності про розподіл адміністративно-побутової споруди (комплексу), колегією суддів розцінено як клопотання про зміну предмета позову в порядку ст. 46 ГПК України, прийнято судом до розгляду та задоволено; залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача гр. Габора Василя Івановича, с. Теребля, Тячівський район, Закарпатська область; підготовче засідання відкладено на 17.04.2024.
Ухвалою суду від 17.04.2024 підготовче засідання у справі №907/766/23 відкладено на 19.06.2024 з підстав, наведених в ухвалі суду. Водночас присутня в підготовчому засіданні 17.04.2024 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, - гр. Габор В.І. - зазначив про необхідність роз`яснення йому у письмовому вигляді щодо того, з якої дати адвокат Рішко П.М. вступив у справу в якості представника відповідача 2. 
Колегією суддів у підготовчому засіданні 17.04.2024 було звернуто увагу третьої особи - гр. Габор В.І. на те, що в першому підготовчому засіданні, яке відбулось 06.12.2023, судом роз`яснено учасникам процесу про те, що адвокатом Рішко П.М. здійснюється представництво інтересів відповідача 2 - Рак Ганни Степанівни - на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АО №1107183 від 20.11.2023, а також Договору про надання правничої/правової допомоги та представництво інтересів №1-г/2023 від 15.11.2023.
Враховуючи ту обставину, що 19.06.2024 підготовче засідання у справі №907/766/23 фактично не відбулося у зв`язку із перебуванням учасника колегії по розгляду справи - судді Андрейчука Л.В. - у відпустці, ухвалою суду від 02.07.2024 підготовче засідання призначено на 12.09.2024.
Ухвалою суду від 12.09.2024 колегією суддів відмовлено у задоволенні клопотання позивачки б/н від 11.04.2024 (вх. №02.3.1-02/3116/24 від 17.04.2024; аналогічне за змістом клопотання надійшло на адресу суду засобами поштового зв`язку 18.04.2024) про витребування доказів у порядку ст. 81 ГПК України; підготовче засідання у справі №907/766/23 відкладено на 05.11.2024 з підстав, наведених в ухвалі суду.
Враховуючи ту обставину, що 05.11.2024 підготовче засідання у справі №907/766/23 фактично не відбулося у зв`язку із тимчасовою втратою працездатності учасника колегії по розгляду справи - судді Андрейчука Л.В., ухвалою суду від 20.11.2024 підготовче засідання призначено на 04.12.2024.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 04.12.2024 підготовче засідання у справі №907/766/23 відкладено на 05.02.2025 з підстав, наведених в ухвалі суду.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 05.02.2024 за клопотанням ФОП Габор Н.М. замінено первісного відповідача 2 у справі - Рак Ганну Степанівну, директора ТОВ "Вітар-Л" - на належного відповідача 2 - Фізичну особу - підприємця Рак Ганну Степанівну, с. Теребля Тячівського району Закарпатської області; залучено до участі у справі в якості співвідповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Вітар - Л", с. Теребля Тячівського району Закарпатської області, присвоївши йому процесуальний статус відповідача 3; підготовче засідання у справі №907/766/23 відкладено на 19.03.2025.
Ухвалою суду від 05.03.2025 заяву Фізичної особи - підприємця Габор Наталії Миколаївни, с. Теребля Тячівського району Закарпатської області б/н від 23.02.2025 (вх. №02.3.1-02/1782/25 від 24.02.2025) про вжиття заходів забезпечення позову у справі №907/766/23 залишено без розгляду, враховуючи подану позивачкою заяву б/н від 05.03.2025 (вх. №02.3.1-02/2152/25 від 05.03.2025) про залишення заяви про забезпечення позову в даній справі від 23.02.2025 без розгляду.
Ухвалою суду від 19.03.2025 заяву Фізичної особи - підприємця Габор Наталії Миколаївни, с. Теребля Тячівського району Закарпатської області б/н від 14.03.2025 (вх. №02.3.1-02/2486/25 від 14.03.2025) про забезпечення позову у справі №907/766/23 задоволено частково. Заборонено Фізичній особі - підприємцю Рак Ганні Степанівні, АДРЕСА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) вчиняти дії щодо продажу, передачі, дарування або інші дії, які можуть призвести до зміни останнього набувача, щодо 1/3 частки будівлі "Лазня" загальною площею 186,5 кв.м., розташованої за адресою: вул. Лікувальна, 1 "а", с. Теребля, Тячівський район, 3акарпатська область (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1779066621244), споруди бюветного комплексу (насосної станції) загальною площею 29,43 кв.м., розташованої за адресою: с. Теребля, вул. Лікувальна, 4, Тячівський район, Закарпатська область (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2149147021244) та земельної ділянки площею 0,04 га, яка знаходиться за адресою: вул. Лікувальна, б/н, с. Теребля, Тячівський район, Закарпатська область (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2508920921080) до набрання законної сили рішенням суду в даній справі. Застосовано зустрічне забезпечення шляхом зобов`язання Фізичної особи - підприємця Габор Наталії Миколаївни, АДРЕСА_4 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) внести на депозитний рахунок Господарського суду Закарпатської області (код ЄДРПОУ 03499922; рахунок в форматі IBAN UA868201720355209001000018459; ДКСУ м. Київ; МФО 820172) грошові кошти в сумі 10 000 грн (Десять тисяч гривень) у десятиденний строк із дня постановлення даної ухвали. В решті вимог, викладених Фізичною особою - підприємцем Габор Наталією Миколаївною, с. Теребля Тячівського району Закарпатської області у заяві б/н від 14.03.2025 (вх. №02.3.1-02/2486/25 від 14.03.2025) про забезпечення позову у справі №907/766/23, відмовлено.
Ухвалою суду від 19.03.2025 задоволено клопотання Фізичної особи - підприємця Габор Наталії Миколаївни, с. Теребля Тячівського району Закарпатської області б/н від 12.03.2025 (вх. №02.3.1-02/2470/25 від 14.03.2025), яке колегією суддів розцінене як клопотання про зміну предмета позову в частині позовних вимог, за змістом якого позивачка просить змінити пункт 2 позовних вимог, наведений у клопотанні від 05.12.2023, зазначивши наступне: "2. Витребувати майно у останнього набувача, а саме: свердловину №12, зареєстровану в Державному реєстрі артезіанських свердловин (системний номер 109464 від 27.01.2022) за ТОВ "Вітар - Л", споруду бюветного комплексу (насосної станції) загальною площею 29,43 кв.м., розташованої за адресою: с. Теребля, вул. Лікувальна, 4, Тячівський район, Закарпатська область (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2149147021244), 1/3 частки будівлі "Лазня" загальною площею 186,5 кв.м., розташованої за адресою: вул. Лікувальна, 1 "а", с. Теребля, Тячівський район, 3акарпатська область (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1779066621244), певну частину земельної ділянки, яка накладається, (кадастровий номер 212448700:03;005:0309) площею 0,04 га, яка знаходиться за адресою: вул. Лікувальна, б/н, с. Теребля, Тячівський район, Закарпатська область (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2508920921080)"; підготовче засідання відкладено на 29.04.2025.
Ухвалою суду від 26.03.2025 відмовлено в задоволенні клопотання Фізичної особи - підприємця Габор Наталії Миколаївни, с. Теребля Тячівського району Закарпатської області б/н від 24.03.2025 (вх. №02.3.1-02/2813/25 від 24.03.2025) про скасування заходів зустрічного забезпечення у справі №907/766/23. 
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 29.04.2025 зупинено провадження у справі №907/766/23 до завершення розгляду Західним апеляційним господарським судом апеляційної скарги Фізичної особи - підприємця Рак Ганни Степанівни, с. Теребля Тячівського району Закарпатської області на ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 19.03.2025 у справі №907/766/23 та повернення матеріалів справи до Господарського суду Закарпатської області.
Постановою Західного апеляційного господарського суду від 01.07.2025 апеляційні скарги Фізичної особи-підприємця Рак Ганни Степанівни б/н від 04.04.2025 (вх. суду від 04.04.2025 №01-05/1000/25) та Фізичної особи - підприємця Габор Наталії Миколаївни б/н від 01.04.2025 (вх. суду від 07.04.2025 №01-05/1027/25) залишено без задоволення, ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 19.03.2025 у справі №907/766/23 - залишено без змін.
Постановою Західного апеляційного господарського суду від 01.07.2025 апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Габор Наталії Миколаївни б/н від 01.04.2025 задоволено, ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 26.03.2025 у справі № 907/766/23 - скасовано. Прийнято нове судове рішення, яким клопотання Фізичної особи-підприємця Габор Наталії Миколаївни про скасування зустрічного забезпечення задоволено, скасовано зустрічне забезпечення, вжите ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 19.03.2025 у справі №907/766/23.
Ухвалою суду від 29.08.2025 поновлено провадження у справі № 907/766/23, підготовче засідання призначено на 24.09.2025.
Ухвалою суду від 24.09.2025 задоволено заяву позивачки - ФОП Габор Наталії Миколаївни б/н від 03.09.2025 (вх. №02.3.1-02/7712/25 від 03.09.2025) про повернення коштів, внесених на депозитний рахунок Господарського суду Закарпатської області як зустрічне забезпечення позову у справі №907/766/23; повернуто Габор Наталії Миколаївні з депозитного рахунку Господарського суду Закарпатської області грошові кошти у сумі 10 000 грн, сплачені згідно з платіжною інструкцією №@2PL229311 від 26.03.2025.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 24.09.2025 закрито підготовче провадження у справі №907/766/23 та призначено справу до судового розгляду по суті, судове засідання призначено на 23.10.2025. Явка уповноважених представників учасників процесу у судове засідання судом визнана на власний розсуд. 
Ухвалами суду від 23.10.2025, 27.11.2025 та 22.01.2026 в судових засідання по розгляду справи №907/766/23 оголошувались перерви.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 19.02.2026 у справі №907/766/23 колегією суддів у складі: головуючої судді Пригари Л.І., суддів - Лучка Р.М. та Андрейчука Л.В. оголошено перерву в судовому засіданні до 24.03.2026. 
Розпорядженням керівника апарату Господарського суду Закарпатської області №02-02/21/26 від 02.03.2026 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №907/766/23 для визначення судді з метою заміни судді-члена колегії Андрейчука Л.В. у зв`язку з призначенням його на посаду судді Центрального апеляційного господарського суду, що унеможливлює ним розгляд справи.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.03.2026 було визначено склад колегії суддів для розгляду даної справи: головуюча суддя - Пригара Л.І., судді - Пригуза П.Д., Лучко Р.М. 
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 16.03.2026 справу №907/766/23 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі головуючої судді Пригари Л.І., суддів - Пригузи П.Д. та Лучка Р.М.; судове засідання призначено на 24.03.2026.
Ухвалою суду від 24.03.2026 в судовому засіданні по розгляду справи №907/766/23 колегією суддів оголошено перерву до 29.04.2026. Явка уповноважених представників сторін у судове засідання визнана судом на власний розсуд.
Позивачка через канцелярію суду подала лист б/н від 23.03.2026 (вх. №02.3.1-02/2699/26 від 24.03.2026), яким долучила до матеріалів справи письмову промову позивача у судових дебатах.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - гр. ОСОБА_1 через канцелярію суду подав лист б/н від 28.04.2026 (вх. №02.3.1-02/4002/26 від 29.04.2026), яким долучив до матеріалів справи письмовий виступ третьої особи у судових дебатах.
Відповідач 1 - явку уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив, причин неявки суду не повідомив. Із заявами та клопотаннями до суду не звертався.
Ухвалою суду від 24.03.2026 явка учасників справи в судове засідання 29.04.2026 була визнана судом на власний розсуд, відтак, виходячи із засад змагальності та диспозитивності у господарському судочинстві, передбачених статтями 13, 14 ГПК України, відповідач 1 на власний розсуд скористався наданим йому частиною 1 статті 42 ГПК України процесуальним правом на участь в судовому засіданні під час розгляду даної справи по суті.
В судовому засіданні 29.04.2026 колегія суддів проголосила про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення до 29.04.2026 до 14 год. 00 хв.
В судовому засіданні 29.04.2026 колегією суддів у присутності позивачки, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, представника відповідачів 2 та 3 проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення.
Копія скороченого (вступної та резолютивної частини) рішення суду від 29.04.2026 у справі №907/766/23 видана позивачці за її заявою від 29.04.2026.
В ході проведення підготовчого провадження у даній справі, у підготовче засідання 17.04.2024 з`явилася Миня Г.І., адвокатка за дорученням для надання безоплатної вторинної правничої допомоги Габор Н.М. №017/03.5/2525 від 19.03.2024, виданим Західним міжрегіональним центром з надання безоплатної вторинної правничої допомоги, водночас остання брала участь у підготовчому засіданні 17.04.2024 в якості вільної слухачки у зв`язку з відсутністю в колегії суддів інформації про те, що адвокатка Миня Г.І. наділена повноваженнями на представництво Габор Н.М. саме як фізичної особи - підприємця, а не фізичної особи - громадянина.
З метою повного, всебічного та об`єктивного з`ясування судом обставин належності представництва адвокатом Миня Г.І. інтересів позивача у справі №907/766/23, Господарський суд Закарпатської області листом №907/766/23/2856/24 від 19.04.2024 звернувся до Західного міжрегіонального центру з надання безоплатної вторинної правничої допомоги із запитом про надання копії наказу начальника Західного міжрегіонального центру з надання безоплатної вторинної правничої допомоги №Н-БВПД/017/03.5-4/196 від 19.03.2024, посилання на який міститься у дорученні №017/03.5/2525 від 19.03.2024, а також письмової інформації про те, на представництво чиїх інтересів уповноважена адвокат Миня Г.І. - Габор Н.М. як фізичної особи - підприємця, чи Габор Н.М. як фізичної особи - громадянина (із урахуванням того, що позивач у справі №907/766/23 звернулась до суду саме як фізична особа - підприємець).
У відповідь на запит Господарського суду Закарпатської області №907/766/23/2856/24 від 19.04.2024 Західний міжрегіональний центр з надання безоплатної вторинної правничої допомоги надіслав на електронну адресу суду лист №017/05.4-5/1056 від 10.05.2024, яким інформував суд проте, що 14.03.2024 до сектору "Ужгородське бюро правничої допомоги" Ужгородсько-Мукачівського відділу надання безоплатної правничої допомоги Західного управління надання безоплатної правничої допомоги Західного міжрегіонального центру звернулася громадянка Габор Наталія Миколаївна про надання безоплатної вторинної правничої допомоги у справі № 907/766/23. На підтвердження належності до категорій клієнтів, які мають право на безоплатну вторинну правничу допомогу у відповідності до ст. 14 Закону України "Про безоплатну правничу допомогу", Габор Н.М. надала документи, які свідчать про те, що вона є особою з інвалідністю, яка отримує пенсію у розмірі, що не перевищує двох прожиткових мінімумів для працездатної особи, та відповідно до п. 1 ч. 1 Закону має право на безоплатну вторинну правничу допомогу. 19.03.2024 Західним міжрегіональним центром було прийнято рішення про надання безоплатної вторинної правничої допомоги Габор Наталії Миколаївні , на підставі пункту 1 частини першої статті 14 Закону України "Про безоплатну правничу допомогу" для здійснення представництва інтересів у судах, інших державних органах, органах місцевого самоврядування, перед іншими особами для представництва інтересів у справі №907/766/23 та видано наказ №Н-БВПД/017/03.5-4/196 від 19.03.2024. Для представництва інтересів Габор Н.М. у справі №907/766/23 уповноважено адвоката Миню Ганну Іллівну, відповідно до доручення 017/03.5/2525 від 19.03.2024. 
В подальшому, адвокатка Миня Г.І. як представник Габор Н.М. у жодне засідання по розгляду даної справи не з`являлася, із заявами та клопотаннями до суду не зверталася. Водночас у підготовчому засіданні, яке відбулося 04.12.2024, колегією суддів доведено до відома позивачки про те, що адвокатка Миня Г.І. усно в телефонному режимі через помічника судді повідомила про припинення нею повноважень представника позивачки при розгляді даної справи. Натомість, колегією суддів у підготовчому засіданні 04.12.2024 було з`ясовано позицію позивачки щодо доцільності продовження підготовчого засідання з урахуванням припинення повноважень представника позивачки. Присутня в підготовчому засіданні позивачка зазначила про можливість продовження підготовчого засідання за відсутності адвоката. Колегія суддів, з урахуванням припинення повноважень адвокатки Мині Г.І. як представника позивачки при розгляді даної справи, відклала підготовче засідання в тому числі для надання позивачці можливості скористатися своїм правом на отримання професійної правничої допомоги.

АРГУМЕНТИ СТОРІН СПОРУ 

ПОЗИЦІЯ ПОЗИВАЧКИ

Позивачка просить суд задоволити позов у повному обсязі з врахуванням поданих нею заяви та клопотання про зміну предмету позову, покликаючись на фактичне порушення відповідачами її права власності на свердловину №12, зареєстровану в Державному реєстрі артезіанських свердловин (системний номер 100877), побудовану над нею надкаптажну споруду загальною площею 10,50 кв.м., будівлю "Лазня" загальною площею 186,5 кв.м., земельну ділянку, на якій знаходиться свердловина №12 та будівля "Лазня", відповідно до Державного акту на землю IV - ЗК №032816 від 23.10.1997, що знаходяться за адресою: вул. Лікувальна, 1 "а", с. Теребля, Тячівський район, 3акарпатська область.
Позивачка зазначає, що їй на праві власності на підставі рішення Тереблянської сільської ради від 29.08.1997 року та Державного акту на право приватної власності на землю IV-ЗК №032816 від 23.10.1997 належить земельна ділянка площею 0,105 га в урочищі "Кривулі" (біля санаторію "Теребля") Тереблянської сільської ради; факт погодження суміжними землекористувачами межових знаків земельної ділянки позивача підтверджується відповідним актом погодження.
Аналізуючи положення Закону України "Про Державний земельний кадастр" позивачка наполягає, що її земельна ділянка, право власності на яку у неї виникло до 2004 року, є сформованою незалежно від присвоєння їй кадастрового номеру, а виданий їй Державний акт - є дійсним.
Як вказує позивачка, отримавши право власності на вищезазначену земельну ділянку, нею вчинено ряд дій, спрямованих на відновлення свердловини, що знаходиться на належній їй земельній ділянці, зокрема, позивачка зверталася до Закарпатської геологорозвідувальної експедиції за отриманням інформації про стан свердловини, після отримання якої, за пропозицією Закарпатської геологорозвідувальної експедиції, за власний кошт здійснила відновлення свердловини на підставі договору №4/10 від 21.10.1999 та прийняла її на підставі акту передачі свердловини №12 від 24.11.1999. В подальшому, позивачкою отримано ліцензію (спеціальний дозвіл) на користування надрами №1562 від 28.12.2000 на відновлену свердловину №12, а у 2005 році отримала погодження Закарпатської обласної ради на продовження дії ліцензії.
На переконання позивачки, прийняття свердловини відповідно до договору №4/10 від 21.10.1999 та акту передачі від 24.11.1999 стало підставою виникнення у останньої права власності на свердловину №12, що знаходиться на належній їй земельній ділянці. Водночас за твердженням позивачки на належній позивачці земельній ділянці нею здійснено будівництво господарським способом будівлі " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", яка в подальшому введена в експлуатацію, на неї виготовлено технічний паспорт з присвоєнням їй адреси:  АДРЕСА_5 .
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивачка зазначає про неправомірність дій Відділу управління майном району Тячівської районної ради Закарпатської області щодо продажу свердловини №12 на підставі договору про погашення кредиторських вимог від 03.11.2017 у межах справи про банкрутство радгоспу "Більшовик", яка підтверджена постановою Західного апеляційного господарського суду від 14.02.2019 у справі №5008/988/2011, залишеною без змін постановою Касаційного господарського суду від 21.05.2019, оскільки постановою апеляційної інстанції ухвалу Господарського суду Закарпатської області у справі №5008/988/2011 від 08.11.2017 скасовано в частині визнання за громадянкою Рак Ганною Степанівною права власності на свердловину №12, пробурену в червні 1950 року із фактичною глибиною 509,6 м., що знаходиться на відстані 0,5 км від Південної околиці с. Теребля Тячівського району Закарпатської області.
Як стверджує позивачка, вищенаведеними судовими рішеннями у справі №5008/988/2011 встановлено факт того, що спірна свердловина не може бути предметом будь - яких угод, стороною яких є банкрут, оскільки як мінімум право на користування такою свердловиною до дати постановлення судом спірної ухвали, належало тільки позивачці.
Однак, на думку позивачки, подальше невиконання вказаних судових рішень нівелювало захист та поновлення порушених прав і інтересів позивачки, оскільки належне позивачці майно - свердловина №12 їй не повернуто, а відповідачем 1 - Відділом управління майном району Тячівської районної ради не вчинено жодних дій, спрямованих на визнання недійсними укладених договорів про погашення кредиторських вимог та акту передачі майна Рак Г.С .
Крім того, на переконання позивачки, саме невиконання судових рішень у межах справи №5008/988/2011 має результатом неправомірне заволодіння відповідачем 1 - Фізичною особою - підприємцем Рак Ганною Степанівною належним позивачці майном - свердловиною №12, частиною земельної ділянки, на якій знаходиться свердловина, та 1/3 будівлі "Лазня", і, як наслідок, їх неправомірне використання та подальше знищення свердловини.
За доводами позивачки, у межах кримінального провадження №12018070160000900, відкритого за заявою Рак Г.С. , під час проведення слідчих дій та будівельно - технічної експертизи без участі та повідомлення позивачки, було повністю зруйновано побудовану Габор Н.М. надкаптажну споруду, знищено повністю водогін та електропостачання, а також пошкоджено саму свердловину, зруйновано бетонне ущільнення та водовідвід. В подальшому кримінальне провадження закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.
З покликанням на витяг від 11.03.2019 позивачка вказує, що право власності на свердловину №12 Тереблянського родовища за Рак Г.С. було скасовано, водокористувачем свердловини №12 у Державному реєстрі артезіанських свердловин зазначено ПП Габор Н.М. , однак згідно витягу від 26.10.2022 наявна інформація про реєстрацію за Рак Г.С. споруди бюветного комплексу - свердловини №12.
Поряд з тим, обґрунтовуючи факт незаконного заволодіння Рак Г.С. частиною належної позивачці на праві власності земельної ділянки, на якій розміщена свердловина №12, позивачка зазначає, що у процесі виготовлення позивачкою технічної документації на належну їй земельну ділянку було встановлено, що суміжний землекористувач - Рак Г.С. відновила межі своєї ділянки в натурі та зареєструвала ділянку з кадастровим номером 2124487000:03:005:0010 площею 0,0964 га. Однак, висновком експерта №0055/2021 від 19.11.2021 встановлено, що фактична площа земельної ділянки Рак Г.С. є більшою та становить 0,1126 га.
За таких обставин, з покликанням на результати експертизи №0055/2021 від 19.11.2021, позивачка стверджує, що фактична площа земельної ділянки Рак Г.С. після виготовлення технічної документації із землеустрою є більшою, ніж вказана в державному акті на землю №032815, і збільшилась така саме за рахунок захоплення частини земельної ділянки позивачки, на якій якраз і знаходиться свердловина №12. Поряд з тим, на переконання позивачки, з метою приховування порушень, допущених при виготовленні технічної документації на земельну ділянку з кадастровим номером 2124487000:03:005:0010, відповідачкою Рак Г.С. в подальшому здійснено поділ вищевказаної земельної ділянки на дві з присвоєнням їм нових кадастрових номерів.
В той же час, допущені Рак Г.С. при розробці технічної документації із землеустрою порушення, на думку позивачки, мають наслідком свідоме, цілеспрямоване та в незаконний спосіб заволодіння частиною належної позивачці на праві власності земельної ділянки та майном, що на ній розміщене, шляхом встановлення огорожі на земельній ділянці, здійснення реєстрації земельної ділянки та обмеження доступу позивачки до належного їй майна. Позивачка наполягає, що вказані порушення не враховані Управлінням Держгеокадастру у Тячівському районі Закарпатської області при реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 2124487000:03:005:0309. Але, як наполягає позивачка, в будь-якому випадку державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття такого права з фактом його державної реєстрації, при дослідженні судом обставин існування в особи права власності необхідним є перш за все встановлення підстав, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає (постанова Касаційного господарського суду від 28.06.2023 №539/5295/21).
У підтвердження факту належності позивачці частини земельної ділянки, на якій розташована свердловина, позивачка покликається на постанову Касаційного цивільного суду від 22.12.2022 у справі №307/2170/18, якою встановлено, що до складу земельної ділянки площею 0,0964 га, кадастровий номер 2124487000:03:005:0010, входить певна частина земельної ділянки, що перебуває у власності Габор Н.М .
Крім того, з покликанням на зміст постанови Касаційного господарського суду від 21.05.2019 у справі №5008/988/2011 позивачка зазначила, що у п. 20 вказаної постанови зазначено: "В судовому засіданні касаційного суду представники обох сторін ( Рак Г.С. та Габор Н.М. ) підтвердили наявність між ними спору про право землекористування земельною ділянкою, на території якої розташована свердловина № НОМЕР_3 , кожен із них доводить набуття права землекористування на спірну земельну ділянку. Право використання надр нерозривно пов`язано з правом землеволодіння. За таких обставин суд погоджується з висновком апеляційного суду про те, що визнання у незаконний спосіб права власності на спірну свердловину в межах провадження у справі про банкрутство порушує майнові інтереси Габор Н.М. , як особи, що захищає в загальному суді свої права землекористувача спірної ділянки".
Встановлені вищезазначеними судовими рішеннями факти позивачка вважає такими, що не піддягають доказуванню на підставі положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.
Обґрунтовуючи вимогу про визнання недійсним рішення Тереблянської сільської ради №5 від 22.02.2000 позивачка стверджує, що таке не відповідає вимогам законодавства, оскільки стосується розподілу цілісного майнового комплексу, який ще не збудований.
Так, позивачка наголошує, що рішенням Тереблянської сільської ради від 29.08.1997 у приватну власність Габор Н.М. було передано земельну ділянку площею 0,105 га для ведення садівництва, аналогічні рішення видані Рак Г.С. та ОСОБА_4 , а в подальшому виготовлено державні акти на право приватної власності на землю, та виділено земельні ділянки в натурі із встановленням межових знаків. 
За доводами позивачки, оскільки рішенням виконавчого комітету Тереблянської сільської ради від 28.10.1997 №33 надано Рак Г.С. ОСОБА_4 та Габор Н.М. дозвіл на будівництво лазні та адміністративно-побутової споруди (як комплексу), то такий комплекс повинен розміщуватися на всіх земельних ділянках, щоб не порушувати право приватної власності на землю. У 1998 році було виготовлено проект будівництва адміністративно-побутової споруди, за яким споруда запроектована в двох об`ємах: перша черга - будівництво будівлі " ІНФОРМАЦІЯ_1 " на земельної ділянці Габор Н.М. ; друга черга - будівництво адміністративно побутової споруди на земельній ділянці ОСОБА_4 , на земельній ділянці Рак Г.С. заплановано будівництво прохідної, водойма - рибника, басейна, бесідок, огорожі. Актом державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації введено в дію лише першу чергу будівництва - будівлю "Лазня", а рішенням виконкому Тереблянської сільської ради №5 від 22.10.2000 надано право на реєстрацію майна як Габор Н.М. , так і Рак Г.С. та ОСОБА_4 , оскільки не був укладеним договір про розподіл майна. 
На переконання позивачки, оскільки оспорюване рішення Тереблянської сільської ради №5 від 22.10.2000 було прийнято за відсутності договору про спільну діяльність та згоди позивачки на розподіл будівлі "Лазня", відсутності документальних доказів пайової участі у будівництві, що давало б можливість визначити долю участі кожної із зазначених у оспорюваному рішенні осіб, розподіл будівлі " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", яка розташована на земельній ділянці Габор Н.М. , без її згоди надає іншим особам право на розподіл земельної ділянки, порушуючи майнові права позивачки, з огляду на що таке рішення підлягає скасуванню.
Позивачка наполягає, що на підставі рішення Тереблянської сільської ради №5 від 22.10.2000 кожна із зазначених у цьому рішенні осіб мала право реєструвати за собою тільки те майно, яке побудоване на її земельній ділянці. При цьому, державним реєстратором відмовлено позивачці в реєстрації адміністративно побутової споруди, побудованої саме на її приватній земельній ділянці.
Із покликанням на постанову Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 позивачка зазначає, що закінчений будівництвом об`єкт, після прийняття його в експлуатацію, є самостійним об`єктом нерухомого майна, і державна реєстрація такого об`єкту проводиться відповідно до ст. 331 Цивільного кодексу України щодо особи, яка здійснила його будівництво. Водночас державна реєстрація права власності на нерухоме майно, утворене у результаті поділу іншого нерухомого майна, проводиться одночасно щодо всіх об`єктів утворених в результаті поділу.
У даному випадку, позивачка зазначає, що і у акті про закінчення будівництва об`єкту і у технічному паспорті особою, що здійснювала будівництво зазначена ПП Габор Н.М. (частка 1/1).
За доводами позивачки, після опублікування в районній газеті "Дружба" оголошення Рак Г.С. про втрату документів на будівництво будівлі "Лазня", позивачка зверталася до державного реєстратора та директора ТРПТІ щодо зупинення проведення реєстраційних дій, а в подальшому позивачкою було з`ясовано про наявність у реєстровій книзі № 2 запису про поділ майна на 1/3 частки, адреса Лікувальна, 1, назва будівлі - Адміністративно побутова споруда "Лазня" - як цілісний майновий комплекс.
Із покликанням на факти реєстрації за громадянкою Рак Г.С. 1/3 будівлі "Лазня" за різними адресами: АДРЕСА_5 та АДРЕСА_5 , позивачка стверджує про реєстрацію за громадянкою Рак Г.С. 2/3 будівлі "Лазня", що свідчить про присвоєння нею майна, що їй не належить, та вказує на незаконність реєстраційних дій.
Наголошує позивачка і на незаконності нового технічного паспорту на будівлю "Лазня", оскільки такий не містить інформації про всіх власників майна та належну їм частку права власності.
Із урахуванням наведених обставин позивачка наголошує на наявності у неї права та підстав на звернення до суду із позовними вимогами про визнання права власності на нерухоме майно (ст. 392 Цивільного кодексу України); витребування незаконно набутого майна з чужого незаконного володіння набувача - Рак Г.С. (ст. 387, 388, 1212 Цивільного кодексу України); усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (ст. 391 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 52 Земельного кодексу України); скасування державних реєстрацій такого права, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, які створюють перешкоди позивачці у користуванні та розпорядженні майном.
Поряд з тим, із покликанням на дію карантинних обмежень внаслідок епідемії та обмежувальних заходів, спричинених введенням на території України воєнного стану, позивачка просить поновити пропущені нею строки.

ПОЗИЦІЯ ТРЕТЬОЇ ОСОБИ 

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача гр. ОСОБА_1 на адресу суду надіслав пояснення щодо заявленого позову б/н від 04.04.2024 (вх. №02.3.1-02/2856/24 від 09.04.2024), за змістом яких наголошує на законності, підставності та обґрунтованості заявлених позивачкою позовних вимог у даній справі.
Зокрема третя особа вказує на незаконність продажу в межах справи №5008/988/2011 майна позивачки - будівлі "Лазня", надкаптажної споруди (насосної станції) із обладнанням, свердловини №12.
За доводами третьої особи, після скасування судом продажу свердловини №12 (будівлі, нерухомості та обладнання) набувач - відповідачка 2, як добросовісний набувач, повинна була повернути зазначене майно законній власниці - позивачці, однак, відповідачка 2 цих дій не вчинила з огляду на що, така є недобросовісним набувачем.
Як стверджує третя особа, майно, яке вибуло із володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але у подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.
На переконання третьої особи, наведені обставини дають позивачці право на звернення до господарського суду з позовною заявою стосовно визнання права власності на нерухоме майно, яке було незаконно відчужено у позивача (ст. 392 Цивільного кодексу України) та витребування незаконно набутого майна з чужого володіння останнього набувача (ст. 387 Цивільного кодексу України).
З покликанням на незаконність та недостовірність документів, на підставі яких відбулося неправомірне відчуження належного позивачці майна, представник третьої особи зазначає, що алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим і залежить насамперед від позицій сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. 

ПОЗИЦІЯ ВІДПОВІДАЧА 1 

Відповідач 1 - Відділ управління майном району Тячівської районної ради не скористався своїм процесуальним правом на подання суду відзиву на позовну заяву в порядку ст. 165 ГПК України, на виклик суду упродовж розгляду справи жодного разу явку свого уповноваженого представника не забезпечив. Із заявами та клопотаннями останній до суду також не звертався. 
Враховуючи, що про розгляд справи відповідач 1 був повідомлений своєчасно та належним чином (ухвала суду від 06.11.2023 про відкриття провадження у справі №907/766/23, ухвали суду від 07.11.2023, 06.12.2023, 27.02.2024, 13.03.2024, 17.04.2024, 02.07.2024, 12.09.2024, 20.11.2024, 04.12.24, 05.02.2025, 19.03.2025, 29.08.2025, ухвала суду від 24.09.2025 про закриття підготовчого провадження у справі №907/766/23 та призначення справи до розгляду по суті, ухвали суду від 23.10.2025, 27.11.2025, 22.01.2026, 19.02.2026, 16.03.2026 та 24.03.2026 були надіслані на його офіційну юридичну адресу, зазначену у витязі з ЄДРЮОФОПтаГФ, повідомлення про вручення ухвал долучені до матеріалів справи), суд дійшов висновку, що він мав час та можливість надати свої заперечення із приводу предмета спору, а також докази, які мають значення для розгляду справи по суті.
Учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд (ч. 2 ст. 14 ГПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).
Відтак, відповідно до положень ч. 8, 9 ст. 165 ГПК України, у зв`язку з ненаданням відповідачем 1 відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними в ній матеріалами.

ПОЗИЦІЯ ВІДПОВІДАЧА 2

Представник відповідачки 2 - Рак Ганни Степанівни через канцелярію суду подав відзив на позовну заяву б/н від 06.12.2023 (вх. №02.3.1-02/8757/23 від 06.12.2023), яким зазначає про те, що позивачкою до матеріалів справи не надано жодних доказів наявності у неї будь-яких прав (власності або користування) на свердловину №12 Тереблянського родовища мінеральних вод. 
За доводами представника Рак Г.С., ліцензія (спеціальний дозвіл) №1562 від 28.12.2000 на геологічне вивчення, в тому числі дослідно-промислову розробку ділянки Тереблянського родовища, де розташована свердловина №12, видавалася ФОП Габор Н.М. строком на 3 роки, тобто до 28.12.2003, в подальшому був анульований 20.04.2004 і продовження терміну дії цього дозволу не відбувалося. 
Як стверджує представник Рак Г.С. , доводи позивачки про здійснення робіт по відновленню та ремонту свердловини №12, отримання свердловини та її використання, належними і допустимими доказами не підтверджені, а навпаки, спростовуються тим, що Закарпатська геологорозвідувальна експедиція роботи по бурінню та реконструкції свердловин у пошуках мінеральних вод в період 1999-2003 років на території Тереблянської сільської ради не проводила, що вбачається із листа Закарпатського геолого-гідрогеологічного центру Львівської геологорозвідувальної експедиції №04/19 від 28.02.2019; листом виконавчого комітету Тереблянської сільської ради Тячівського району №46 від 08.02.2019 підтверджено, що будь-які роботи щодо буріння, відновлення, реконструкції, геологічного вивчення, дослідно- промислової розробки свердловини підземних вод №12, розташованої у с. Теребля Тячівського району, починаючи з 1950-х років і до тепер, не проводилися, в тому числі і позивачкою.
Аналізуючи надані позивачкою до матеріалів справи акт передачі свердловини, паспорт на свердловину, рішення виконавчого комітету Тереблянської сільської ради, лист Закарпатської обласної ради про погодження надання приватному підприємцю Габор Н.М. спеціального дозволу (ліцензії) на геологічне вивчення (дорозвідку) та дослідно-промислову розробку Тереблянського родовища мінеральних вод (свердловина №12), представник Рак Г.С. наголошує, що такі не свідчать про виникнення у неї будь-яких прав на свердловину, і можуть розглядатися виключно у контексті Ліцензії (спеціального дозволу) №1562 від 28.12.2000.
З покликанням на положення ч. 1 ст. 4 Кодексу України "Про надра", а також зміст постанови Верховного Суду від 21.05.2019 у справі №5008/988/2011, представник Рак Г.С. наполягає, що надра є виключною власністю Українського народу і надаються тільки у користування; мінеральні води, які знаходяться у джерелах та надрах України, є складовою частиною надр та виключною власністю народу України і надаються тільки у користування; угоди або дії, які в прямій або прихованій формі порушують право власності Українського народу на надра, є недійсними.
Окрім того, представник Рак Г.С. звертає увагу суду і на той факт, що позивачкою до матеріалів справи не надано доказів на підтвердження факту знаходження свердловини №12 у межах належної їй земельної ділянки площею 0,105 га, розташованої на території урочища "Кривулі" Тереблянської сільської ради для ведення садівництва, на підставі державного акту на право власності на землю ІV-3К №032816 від 23.10.1997, як і будь-яких доказів факту будівництва нею у встановленому законом порядку, та набуття певних прав на об`єкт нерухомого майна - надкаптажну споруду, та, загалом, самого факту існування такої споруди.
Як вказує представник Рак Г.С. , згідно з протоколом електронного аукціону з продажу спеціальних дозволів на користування надрами шляхом електронних торгів №SUE001-UА-20210511-61394 від 30.06.2021, переможцем електронного аукціону з продажу спеціального дозволу на користування надрами - видобування підземних лікувальних мінеральних вод Тереблянського родовища (свердловина №12), розташованого на території Тячівського району Закарпатської області, за 0,5 км від південної околиці с. Теребля, строком на 20 років, стало ТОВ "Вітар-Л", а тому, станом на час розгляду справи в суді, свердловина №12, за місцезнаходженням та приналежністю водокористувачу у Державному реєстрі артезіанських свердловин, зареєстрована за водокористувачем ТОВ "Вітар-Л".
За вищенаведених обставин представник Рак Г.С. стверджує про відсутність підстав для визнання за позивачкою права власності на свердловину №12.
Аналізуючи заявлену позивачкою позовну вимогу про витребування майна (свердловини №12, побудованої над нею надкаптажної споруди, будівлі "Лазня" та земельної ділянки, на якій знаходиться зазначене майно) з володіння останнього набувача шляхом відновлення становища, що існувало до порушення права власності позивача, та всього комплексу правомочностей власника, представник Рак Г.С. зазначає, що така позовна вимога є похідною від позовної вимоги про визнання права власності на майно - свердловину №12, побудовану над нею надкаптажну споруду, будівлю "Лазня", земельну ділянку, на якій знаходиться свердловина №12, та будівлю "Лазня", які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
У цьому контексті, аналізуючи положення цивільного законодавства, представник Рак Г.С. наголошує, що право витребування майна належить виключно власнику, а оскільки позивачка не набувала права власності на свердловину №12, безпідставною є і позовна вимога про витребування такого майна. Оскільки відповідачка Рак Г.С. на час розгляду справи в суді не володіє зареєстрованим правом власності на свердловину №12, а право на видобування підземних мінеральних вод Тереблянського родовища (свердловини №12) отримано ТОВ "Вітар-Л", представник Рак Г.С. вважає, що позовна вимога про витребування свердловини №12 не ґрунтується на вимогах закону та фактичних обставинах справи.
Заперечуючи позовні вимоги про зобов`язання відповідачки (набувачки) Рак Ганни Степанівни усунути перешкоди у здійсненні позивачкою права користування та розпорядження майном, а саме, свердловиною №12, побудованою над нею надкаптажною спорудою, будівлею "Лазня" та земельною ділянкою, на якій знаходиться свердловина №12 та будівля "Лазня", представник Рак Г.С. наполягає, що позивачка Габор Н.М. не є власником чи титульним володільцем свердловини №12, споруди бюветного комплексу (насосної станції) та земельної ділянки, на якій знаходиться свердловина №12, позовні вимоги про усунення перешкод у здійсненні права власності на це майно є безпідставними і на нормах закону не ґрунтуються. Крім того, на переконання представника Рак Г.С. , оскільки у цій справі позовні вимоги про усунення перешкод у здійсненні права власності на зазначене майно є похідними від позовних вимог про визнання права власності на таке майно, то відсутність правових підстав для набуття права власності позивачкою Габор Н.М. на свердловину №12, споруду бюветного комплексу (насосну станцію) та земельну ділянку, на якій знаходиться свердловина №12, має наслідком відмови у задоволенні і позовних вимог про усунення перешкод у здійсненні права власності на таке майно.
У частині позовних вимог про визнання недійсними укладених договорів про погашення кредиторських вимог та акту передачі майна у справі №5008/988/2011 між ініціюючим кредитором Відділом управління майном району Тячівської районної ради та громадянкою Рак Ганною Степанівною представник Рак Г.С. вказує, що правомірність Договору про погашення кредиторських вимог, укладеного 06.11.2017 між відповідачем 1 та відповідачкою 2 досліджувалася в судовому порядку при розгляді справи №5008/988/2011, і в частині набуття відповідачкою 2 права власності на майно радгоспу "Більшовик", крім свердловини №12, судове рішення від 08.11.2017 Господарського суду Закарпатської області залишено без змін. Натомість позивачкою, яка не була стороною правочинів - договорів про погашення кредиторських вимог між ініціюючим кредитором Відділом управління майном району Тячівської районної ради та Рак Г.С. , однак вважає себе зацікавленою особою, у межах заявлених позовних вимог у даній справі не доведено наявності підстав для оспорення вказаних правочинів, наявності порушеного (не визнаного або оспорюваного) суб`єктивного цивільного права або інтересу, настання негативних наслідків для неї внаслідок укладених правочинів, що має наслідком відмови у задоволенні позовних вимог у цій частині.
Оцінюючи позовну вимогу про визнання недійсною виготовленої документації на споруду бюветного комплексу (насосна станція) та реєстрації бюветного комплексу свердловини №12 представник Рак Г.С. зазначає, що споруда бюветного комплексу (насосна станція) побудована Рак Г.С. на приватній земельній ділянці з кадастровим номером 2124487000:03:005:0010, розташованій по АДРЕСА_1 , власними засобами, та з подальшою реєстрацією у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а тому таке майно вважається набутим нею правомірно.
На переконання представника Рак Г.С. , оскільки матеріали даної справи не містять доказів набуття останньою права власності на споруду бюветного комплексу (насосну станцію) з порушенням вимог законодавства чи з порушенням прав та/або законних інтересів позивачки, позовна вимога про скасування реєстрації права власності на зазначене майно за Рак Г.С. є безпідставною.
Щодо заявлених позивачкою позовних вимог про визнання недійсним рішення виконкому Тереблянської сільської ради №5 від 22.10.2000, запису в реєстровій книзі №2 Бюро технічної інвентаризації та виданого свідоцтва на право власності про розподіл адміністративно-побутової споруди; визнання недійсною реєстрації за Рак Ганною Степанівною 1/3 частини будівлі "Лазня" за адресою: АДРЕСА_1 ; визнання недійсною реєстрації за Рак Ганною Степанівною 1/3 частини будівлі "Лазня" за адресою: АДРЕСА_1 представник Рак Г.С. покликається на те, що рішенням виконавчого комітету Тереблянської сільської ради Тячівського району №33 від 28.10.1997 було надано дозвіл на будівництво лазні та адміністративно-побутової будівлі мешканцям с. Теребля Рак Ганні Степанівні (відповідачці 2), ОСОБА_4 , Габор Наталії Миколаївні (позивачці) в с. Теребля на місці списаної будівлі і на підставі зазначеного рішення відділом архітектури та містобудування Тячівської районної державної адміністрації було розроблено технічну документацію №5-97 на будівництво лазні та адміністративно-побутової будівлі підприємцям Рак Г.С. (відповідачці 2), Габор Н.М. (позивачці), ОСОБА_4 .
У подальшому, рішенням виконавчого комітету Тереблянської сільської ради №5 від 10.02.2000 було оформлено право власності на адміністративно-побутову будівлю (лазня) по АДРЕСА_5 , за Габор Наталією Миколаївною (позивачкою) - в 1/3 частині, Рак Ганною Степанівною (відповідачкою 2) - в 1/3 частині, ОСОБА_4 - в 1/3 частині. 
На підставі зазначеного рішення було видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно №3 від 10.03.2000 на адміністративно-побутову будівлю (лазня) по АДРЕСА_5 , на ім`я Габор Наталії Миколаївни (позивачки) - в 1/3 частині, Рак Ганни Степанівни (відповідачки 2) - в 1/3 частині, ОСОБА_4 - в 1/3 частині. Право власності на адміністративно-побутову будівлю (лазня) по вул. Лікувальна, 1, у с. Теребля на підставі зазначеного Свідоцтва було зареєстровано 10.03.2000 Тячівським районним державним підприємством технічної інвентаризації за Габор Наталією Миколаївною (позивачкою) - в 1/3 частині, Рак Ганною Степанівною (відповідачкою 2) - в 1/3 частині, ОСОБА_4 - в 1/3 частині, в реєстровій книзі №3. 
Натомість, за доводами представника Рак Г.С. , факт зазначення у акті державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації від 14.01.2000 у графі "замовник" однієї позивачки не може бути підставою для скасування реєстрації права власності на 1/3 частину лазні за Рак Г.С. , оскільки і рішення про надання дозволу на будівництво адміністративно-побутової будівлі лазні, і технічна документація на будівництво лазні, і рішення органу місцевого самоврядування про оформлення права власності на будівлю лазні і сама реєстрація права власності на будівлю лазні приймалися, здійснювалися та оформлялися по відношенню до всіх трьох осіб забудовників: Габор Н.М. (позивачки), Рак Г.С. (відповідачки 2), ОСОБА_4 у належній кожній із них частці 1/3.
Як вказує представник Рак Г.С. , з метою здійснення державної реєстрації права власності на належну їй 1/3 частину адміністративно-побутової будівлі "Лазня" у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, яке вже до того було зареєстровано на паперових носіях у реєстровій книзі підприємства технічної інвентаризації, остання звернулася з відповідною заявою до державного реєстратора Тячівського районного підприємства технічної інвентаризації.
У частині аргументів позивачки щодо адресних номерів адміністративно-побутової будівлі "Лазня" представник Рак Г.С. зазначає, що відповідно до довідки виконавчого комітету Тереблянської сільської ради №1706 від 31.12.2018, в жовтні 2018 року будівлі "Лазня" було присвоєно поштову адресу АДРЕСА_5 ; виходячи з відомостей, викладених у вказаній довідці органу місцевого самоврядування, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 01.09.2019 були внесені відомості про адресу будівлі "Лазня" - АДРЕСА_1 ; надалі, 09.04.2019 державним реєстратором були внесені зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в частині адреси нерухомого майна - будівлі "Лазня", а саме адресу було змінено з АДРЕСА_6 . Підставою для такої зміни послужила довідка виконавчого комітету Тереблянської сільської ради №356 від 22.03.2019 про те, що згідно погосподарської книги №14 за 2019 рік на адміністративно побутову споруду (лазня) присвоєно поштову адресу АДРЕСА_5 . Таким чином, на сьогоднішній день адміністративно-побутова споруда "Лазня" має поштову адресу АДРЕСА_1 .
Поряд з тим, представник Рак Г.С. зазначає на пропуску позивачкою строків позовної давності у частині позовних вимог щодо про визнання недійсним рішення виконкому Тереблянської сільської ради №5 від 22.10.2000, запису в реєстровій книзі №2 Бюро технічної інвентаризації та виданого свідоцтво на право власності про розподіл адміністративно-побутової споруди. Зокрема вказує, що позивачка, будучи обізнаною з фактами надання дозволу на будівництво на адміністративно-побутову будівлю лазні мешканцям с. Теребля Рак Ганні Степанівні , ОСОБА_4 , Габор Наталії Миколаївні , виготовлення технічної документації на будівництво лазні на трьох забудовників - Габор Н.М. , Рак Г.С. , ОСОБА_4 , оформлення права власності на будівлю лазні, з видачі свідоцтва про право власності на будівлю на трьох власників - Габор Н.М. , Рак Г.С. , ОСОБА_4 , а також реєстрації права власності на будівлю "Лазня" за Габор Н.М. , Рак Г.С. , ОСОБА_4 по 1/3 частині, мала всі можливості захистити своє порушене, на її думку, право шляхом звернення до суду з відповідним позовом протягом встановленого ст. 257 Цивільного кодексу України строку. При цьому, в межах судового розгляду даного спору позивачкою не доведено факту, через який остання не знала про порушення свого права, і саме з цієї причини не звернулася за його захистом до суду. 
Представник Рак Г.С. наголошує, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Оспорюючи позовну вимогу про визнання недійсною присвоєної адреси оздоровчо - відпочивальному комплексу "Вітар-Л", представник Рак Г.С. вказує на те, що станом на час розгляду справи власником будівлі оздоровчо - відпочинкового комплексу з лікувальними властивостями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , є Товариство з обмеженою відповідальністю "Вітар-Л", а підставою набуття права останнім на зазначене майно стало внесення такого майна до статутного капіталу Товариства його учасником - відповідачкою 2 Рак Г.С . В свою чергу, право власності на зазначений оздоровчий комплекс було набуто відповідачкою 2 Рак Г.С. га підставі Договору дарування №943 від 17.04.2020, будівництво зазначеного об`єкта нерухомого майна здійснювалося гр. ОСОБА_5 на приватній земельній ділянці з кадастровим номером 2124487000:02:001:0077. Адресний номер оздоровчому комплексу було присвоєно у процесі будівництва об`єкта, відтак, наявністю адреси оздоровчо - відпочинкового комплексу з лікувальними властивостями: АДРЕСА_1 , права, свободи чи інтереси позивачки Габор Н.М. не порушуються, з огляду на що позовні вимоги у цій частині є безпідставними.
Спростовуючи доводи позивачки щодо необхідності визнання недійсною виготовленої технічної документації із землеустрою на земельну ділянку з кадастровим номером 2124487000:03:005:0309 та реєстрації земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , представник Рак Г.С. звертає увагу на те, що земельна ділянка площею 0,04 га, кадастровий номер 2124487000:03:005:0309 була сформована в результаті поділу із земельної ділянки площею 0,0964 га, кадастровий номер 2124487000:03:005:0010, яка, в свою чергу, не накладалася на земельну ділянку площею 0,105 га позивачки, була сформована та зареєстрована у встановленому законом порядку, що підтверджено судовими рішеннями при розгляді судового спору у справі №307/2170/18, а тому, жодних підстав для висновку про порушення прав позивачки у сфері землекористування немає, як і немає підстав для скасування реєстрації належної Рак Г.С. земельної ділянки.
Із покликанням на похідний характер вимог позивачки про зобов`язання відповідачки 2 (набувачки) Рак Г.С. забезпечити доступ позивачки до свердловини №12, будівлі "Лазня" та земельної ділянки, зняти поставлену огорожу між суміжними землекористувачами Габор Н.М. та Рак Г.С. , знести (розібрати) бруківку, бордюри та висаджені туї на дорозі загального значення, та факт відсутності у позивачки прав власника чи титульного володільця як свердловини №12 так і земельної ділянки, на якій знаходиться свердловина №12, представник Рак Г.С. наголошує на відсутності підстав для задоволення таких вимог.
На спростування підставності позовних вимог позивачки щодо зобов`язання Держгеокадастру у Закарпатській області виконати постанову Кабінету Міністрів України №413 від 08.04.1996 шляхом внесення відомостей до Державного кадастру щодо свердловини №12, яка зареєстрована в Державному кадастрі артезіанських свердловин, за Габор Н.М. та земельної ділянки, на якій розташована дана свердловина, зазначивши Державний акт на землю IV 3К №032816 від 23.10.1997, виданий Габор Н.М. представник Рак Г.С. покликається на те, що свердловина №12 підземних лікувальних мінеральних вод Тереблянського родовища знаходиться на земельній ділянці площею 0,04 га, кадастровий номер 2124487000:03:005:0309, по АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ТОВ "Вітар-Л", і не розташована на земельній ділянці, що належить позивачці на підставі державного акту на право приватної власності на землю, а тому відсутніми є законні підстави для внесення до Державного земельного кадастру відомостей щодо свердловини №12 із зазначенням земельної ділянки, що перебуває у власності Габор Н.М. як такої, на якій розташована дана свердловина.
Із урахуванням вищенаведених обставин представник Рак Г.С. наголошує на безпідставності та необґрунтованості позовних вимог, які, з поміж іншого, не підтверджені належними, допустимими та достовірними доказами.
Після заміни ухвалою суду від 05.02.2025 первісної відповідачки 2 - Рак Ганни Степанівни , директора ТОВ "Вітар-Л" на належну відповідачку 2 - Фізичну особу - підприємця Рак Ганну Степанівну, представник останньої через підсистему "Електронний суд" подав відзив на позовну заяву б/н від 03.03.2025 (вх. №02.3.1-02/2076/25 від 04.03.2025), за змістом якого просить відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог із урахуванням здійсненої позивачкою зміни предмету позовних вимог.
Зокрема, представник відповідачки 2 зазначає, що об`єкти нерухомого майна, про визнання права власності на які та їх витребування заявлені позовні вимоги, а саме - земельна ділянка з кадастровим номером 2124487000:03:005:0309 площею 0,04 га; споруда бюветного комплексу (насосна станція) загальною площею 29,43 кв.м., розташована по АДРЕСА_1 ; 1/3 частина будівлі "Лазня" за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1779066621244, належать на праві власність Рак Г.С. як фізичній особі. Рішення виконкому Тереблянської сільської ради №5 від 22.10.2000, запис в реєстровій книзі №2 бюро технічної інвентаризації, свідоцтво на право власності на 1/3 частини будівлі "Лазня" за адресою: АДРЕСА_1 , про визнання недійсними яких позивачкою заявлені позовні вимоги, також стосуються прав та обов`язків Рак Ганни Степанівни, як фізичної особи. 
А тому, на переконання представника відповідачки 2, із урахуванням також того факту, що між сторонами у справі №907/766/23 - позивачкою ФОП Габор Н.М. та відповідачкою 2 ФОП Рак Г.С. відсутні господарські відносини у сфері господарської діяльності, які були б предметом регулювання Господарського кодексу України у розумінні ст. 1, 3 ГК України, Рак Ганна Степанівна як фізична особа - підприємець не може бути відповідачем за заявленими позивачкою позовними вимогами у даній справі.
Із покликанням на протокол електронного аукціону з продажу спеціальних дозволів на користування надрами шляхом електронних торгів №SUE001-UA-20210511-61394 від 30.06.2021, договір купівлі-продажу спеціального дозволу на користування надрами №4/10-21 від 21.07.2021, спеціальний дозвіл №6555 від 01.09.2021, представник відповідачки 2 зазначає, що правом на видобування підземних мінеральних вод Тереблянського родовища (свердловини №12) Тячівського району Закарпатської області, за результатами аукціону (електронних торгів), яке оформлено у вигляді спеціального дозволу на користування надрами, володіє відповідач 3 - ТОВ "Вітар-Л". Станом на час розгляду справи в суді свердловина №12, за місцезнаходженням та приналежністю водокористувачу зареєстрована у Державному реєстрі артезіанських свердловин із призначенням - для лікувально-курортних та оздоровчих цілей, за водокористувачем ТОВ "Вітар-Л".
Як вказує представник відповідачки 2, у відповідності до положень ч. 1 ст. 4 Кодексу України "Про надра", надра є виключною власністю Українського народу і надаються тільки у користування. 
Оцінюючи доводи позивачки про належність їй свердловини №12 Тереблянського родовища мінеральних вод у контексті заявлених позовних вимог, представник відповідачки 2 зазначає, що додана позивачкою до матеріалів справи Ліцензія (спеціальний дозвіл) №1562 від 28.12.2000 на геологічне вивчення, в тому числі дослідно-промислову розробку ділянки Тереблянського родовища, де розташована свердловина №12, видавалася ФОП Габор Н.М. строком на 3 роки, тобто до 28.12.2003, а відповідно до наявного у матеріалах справи листа Державної служби геології та надр України №26062/03/14-18 від 26.12.2018 спеціальний дозвіл на користування надрами №1562 від 28.12.2000, анульовано 20.04.2004 і продовження терміну дії цього дозволу не відбувалося.
Водночас представник відповідачки 2 наголошує, що доводи позивачки про здійснення робіт по відновленню та ремонту свердловини №12, отримання свердловини та її використання, належними і допустимими доказами не стверджені, а навпаки, спростовуються наявними у матеріалах справи документами.
Зокрема, листом Закарпатського геолого-гідрогеологічного центру Львівської геологорозвідувальної експедиції №04/19 від 28.02.2019, яким підтверджено, що Закарпатська геологорозвідувальна експедиція роботи по бурінню та реконструкції свердловин у пошуках мінеральних вод в період 1999-2003 на території Тереблянської сільської ради не проводила; листом виконавчого комітету Тереблянської сільської ради Тячівського району №46 від 08.02.2019, зі змісту якого вбачається, що роботи щодо буріння, відновлення, реконструкції, геологічного вивчення, дослідно-промислової розробки свердловини підземних вод №12, розташованої у с. Теребля Тячівського району починаючи з 1950-х років до тепер не проводилися, в тому числі, ФОП Габор Н.М.; ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 20.07.2020 у справі №297/1133/20, змістом якої встановлено, що директор МП "Гідрогеолог" Сидорук Р.К., знаходячись в м. Берегово та не виконуючи жодних відновлювальних робіт, взятих на підприємство по відновленню (перебурці) свердловини №12 відповідно до договору №4/10 від 21.10.1999, підробив паспорт на свердловину №12 та акт передачі вказаною свердловини від 24.11.1999, що надало право ПП Габор Н.М. отримати у Міністерстві екології та природних ресурсів України ліцензію (спеціальний дозвіл) на користування надрами за реєстраційним №1562 від 28.12.2000.
У частині позовних вимог, що стосуються земельної ділянки площею 0,04 га, кадастровий номер 2124487000:03:005:0309, сформованої в результаті поділу земельної ділянки площею 0,0964 га, кадастровий номер 2124487000:03:005:0010, яка належала на праві власності Рак Г.С. як фізичній особі, представник відповідачки 2 зазначає, що питання правомірності формування та реєстрації у Державному земельному кадастрі земельної ділянки площею 0,0964 га з кадастровим номером 2124487000:03:005:0010, відповідності вимогам законодавства розробленої землевпорядною організацією технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а також питання накладання (перетину) земельної ділянки площею 0,0964 га з кадастровим номером 2124487000:03:005:0010 із земельною ділянкою Габор Н.М. відповідно до Державного акту на землю IV - ЗК №032816 від 23.10.1997, вже було предметом судового розгляду, і рішення з вирішення цього спору набрали законної сили.
Так, рішенням Хустського районного суду від 08.09.2021, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 04.04.2022 та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.12.2022 у цивільній справі №307/2170/18 відмовлено у задоволенні позовних вимог Габор Н.М. до Рак Г.С. , з участю третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області про визнання недійсною технічної документації із землеустрою, скасування державної реєстрації земельної ділянки, зобов`язання зняти огорожу та звільнити самовільно захоплену частину земельної ділянки. 
Як зазначає представник відповідачки 2, у процесі розгляду вказаної цивільної справи №307/2170/18 судами було встановлено, що до складу належної відповідачці 2 Рак Г.С. земельної ділянки площею 0,0964 га, кадастровий номер 2124487000:03:005:0010 не входить певна частина земельної ділянки, що перебуває у власності позивачки Габор Н.М. відповідно до Державного акту на землю IV - ЗК №032816 від 23.10.1997; було встановлено відсутність самовільного захоплення Рак Г.С. частини земельної ділянки Габор Н.М. ; не було здобуто доказів невідповідності технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0964 га, кадастровий номер 2124487000:03:005:0010, вимогам законодавства з питань землеустрою. Також судами на підставі висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою №32167/19-41/4037/4038/20-41 від 16.03.2020 встановлено відсутність факту порушення меж земельної ділянки, що перебуває у власності Габор Н.М. з боку суміжного землекористувача Рак Г.С. , та встановлено, що земельна ділянка Рак Г.С. не накладається (не перебуває у перетині) з іншими земельними ділянками, в тому числі з земельною ділянкою Габор Н.М. , а також, що технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) Рак Г.С. відповідає вимогам законодавства та є належною підставою для реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі за фактичною площею - 0,0964 га та кадастровим номером 2124487000:03:005:0010.
При цьому, представник відповідачки 2, із урахуванням положень ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, вважає, що вищенаведені обставини не підлягають дослідженню та доказуванню при розгляді даної справи.
Із урахуванням вищенаведених обставин у сукупності, представник відповідачки 2 наголошує, що остання є неналежним відповідачем у даній справі, що має наслідком наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, заявлених до відповідачки 2 - ФОП Рак Г.С.

ПОЗИЦІЯ ВІДПОВІДАЧА 3 

Представник відповідача 3 - ТОВ "Вітар-Л", поданим через підсистему "Електронний суд" відзивом на позовну заяву б/н від 03.03.2025 (вх. №02.3.1-02/2079/25 від 04.03.2025), просить відмовити в задоволенні позовних вимог, обґрунтовуючи тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Вітар-Л" є неналежним відповідачем за заявленими позивачкою в межах даної справи позовними вимогами, оскільки останнє не володіє на праві власності об`єктами нерухомого майна, про визнання права власності на які та їх витребування заявлені позовні вимоги у даній справі. 
За доводами представника відповідача 3, згідно Договору купівлі-продажу №245 від 31.01.2025, ТОВ "Вітар-Л" продало, а Рак Г.С. придбала земельну ділянку площею 0,04 га, кадастровий номер 2124487000:03:005:0309; право власності Рак Г.С. на зазначену земельну ділянку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав, що стверджується витягом №410765743 від 31.01.2025.
Представник відповідача 3 наголошує, що на підставі протоколу електронного аукціону з продажу спеціальних дозволів на користування надрами шляхом електронних торгів №SUE001-UA-20210511-61394 від 30.06.2021, договору купівлі-продажу спеціального дозволу на користування надрами №4/10-21 від 21.07.2021, спеціального дозволу №6555 від 01.09.2021, ТОВ "Вітар-Л" має право на видобування підземних мінеральних вод Тереблянського родовища (свердловини №12) Тячівського району Закарпатської області, але не є власником свердловини №12 та і не може бути таким в силу положень ч. 1 ст. 4 Кодексу України "Про надра".
Спростовуючи аргументи позивачки про належність їй свердловини №12 представник відповідача 3 зазначає, що письмові документи, якими позивачка обґрунтовує такі вимоги, зокрема акт передачі свердловини, паспорт на свердловину, є підробленими. У цьому контексті представник відповідача 3, аналогічно до позиції відповідачки 2, покликається на лист Закарпатського геолого-гідрогеологічного центру Львівської геологорозвідувальної експедиції №04/19 від 28.02.2019, лист виконавчого комітету Тереблянської сільської ради Тячівського району №46 від 08.02.2019, ухвалу Берегівського районного суду Закарпатської області від 20.07.2020 у справі №297/1133/20.
На переконання представника відповідача 3, у даному випадку, процесуальним наслідком пред`явлення позову до неналежного відповідача є відмова в позові до нього.

ДОВОДИ, ВИКЛАДЕНІ СТОРОНАМИ В ІНШИХ ЗАЯВАХ ПО СУТІ СПРАВИ

Позивачка на адресу суду надіслала відповідь на відзив представника Рак Г.С. б/н від 12.12.2023 (вх. №02.3.1-02/9044/23 від 18.12.2023), в якій, зокрема, зазначає про те, що відповідачкою 2 до поданого відзиву та матеріалів справи не подано жодних правовстановлюючих документів, які би свідчили про набуття нею права власності на свердловину №12 та, як наслідок, право розпоряджатися і самою свердловиною, і надкаптажною спорудою, і будівлею "Лазня".
За доводами позивачки, виготовлення відповідачкою 2 документів на підтвердження своїх прав щодо свердловини №12 вже після винесення Верховним Судом постанови від 21.05.2019 у справі №5008/988/2011, є свідченням незаконності дій відповідачки 2 по набуттю прав на таку свердловину.
Позивачка зазначає, що Київським окружним адміністративним судом розглядається справа №640/6870/22 щодо правомірності проведення аукціону та видачі дозволу на користування надрами ТОВ "Вітар Л", і в цьому також звертає увагу суду на той факт, що держава лише надає дозвіл на використання надр, а не на володіння нерухомим майном - свердловиною №12.
Із покликанням на факт того, що для забезпечення охорони підземних вод (здійснення забору та обліку підземних вод, унеможливлення проникнення ґрунтових вод та будь-якого зовнішнього пошкодження самої свердловини) над свердловиною зводиться надкаптажна споруда, а також відсутність вимог щодо складання акту про готовність до експлуатації такої надкаптажної споруди, позивачка стверджує, що нею за власні кошти побудовано надкаптажну споруду, створено зону першого поясу (суворого режиму) і таким чином забезпечено охорону підземних вод та дотриманням екологічних норм; без володіння земельною ділянкою, свердловиною та надкаптажною спорудою неможливо отримати дозвіл (ліцензію) на видобування державних надр на безоплатній основі.
Заперечуючи правомірність поділу будівлі "Лазня" позивачка покликається на те, що Тереблянською сільською радою виділено та передано у власність земельні ділянки по 0,105 га в урочищі "Кривулі" Рак Г.С. , Габор Н.М та ОСОБА_4 , а рішенням виконкому Тереблянської сільської ради №33 від 28.10.1997 вказаним особам надано дозвіл на будівництво "Лазні" та адміністративно - побутової будівлі, тобто, кожній із наведених осіб, надано право здійснювати будівництво на своїй земельній ділянці. При цьому, позивачка на своїй земельній ділянці побудувала будівлю "Лазня", яку введено в експлуатацію розпорядженням №33 від 20.01.2000, а тому, така будівля, побудована на приватній земельній ділянці позивачки є тільки її власністю, дозволу на розподіл якої остання не надавала, угод про спільну діяльність та пайову участь не укладала, за реєстрацією до Тячівського ТРПТІ та видачею свідоцтва не зверталася, 
За таких обставин позивачка вважає неправомірною реєстрації Рак Г.С. за собою майна, яке побудовано на земельній ділянці, яка їй не належить, з огляду на що, обставини здійснення державної реєстрації відповідного речового права підлягають дослідженню під час вирішення спору щодо права власності на нерухоме майно. 
Спростовуючи аргументи представника Рак Г.С. щодо пропуску позивачкою строків позовної давності, остання покликається на той факт, що дізналася про незаконне відчуження її майна (свердловини №12) тільки за результатами наданого державним реєстратором витягу №313353789 від 26.10.2022, оскільки до цього моменту на підставі ухвали суду у справі №5008/988/2011 право власності відповідачки 2 на свердловину №12 було скасоване. Крім того, на переконання позивачки, відсутність спливу строків позовної давності за заявленими нею позовними вимогами, також підтверджується і тим, що обставини повторного встановлення меж земельно ділянки позивачки із зазначенням кутів поворотних точок, фактичного розташування будівель в тому числі і свердловини №12, встановлення фактичних розмірів земельної ділянки Рак Г.С. , її поділу, були з`ясовані за результатами земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи у висновку експерта №0055/2021 від 19.11.2021.
Крім того, позивачка додатково навела аргументи, які на її думку свідчать про незаконність продажу майна радгоспу "Більшовик" на підставі ухвали Господарського суду Закарпатської області від 06.11.2017 у справі №5008/988/2011, в тому числі і свердловини №12.
На підставі поданих через канцелярію суду клопотань про зміну позовних вимог б/н від 05.12.2023 та б/н від 05.12.2023, 12.12.2023 (вх. №02.3.1-02/8802/23 від 06.12.2023, вх. №02.3.1-02/9080/23 від 19.12.2023), позивачка змінила предмет позовних вимог у даній справі та просить визнати її право власності на свердловину №12, зареєстровану в Державному реєстрі артезіанських свердловин (системний номер 100877), побудовану над нею надкаптажну споруду загальною площею 10,50 кв.м., будівлю "Лазня" загальною площею 186,5 кв.м., земельну ділянку, на якій знаходиться свердловина №12 та будівля "Лазня", відповідно до Державного акту на землю IV - ЗК №032816 від 23.10.1997, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 ; витребувати майно, яке було незаконно відчужене на підставі ухвали Закарпатського господарського суду у справі №5008/988/2011, а саме, свердловину №12, зареєстровану в Державному реєстрі артезіанських свердловин (системний номер 100877), побудовану над нею надкаптажну споруду загальною площею 10,50 кв.м., будівлю "Лазня" загальною площею 186,5 кв.м., земельну ділянку, на якій знаходиться свердловина №12 та будівля "Лазня", відповідно до Державного акту на землю IV - ЗК №032816 від 23.10.1997, з володіння останнього набувача шляхом відновлення становища, що існувало до порушення права власності позивача, та всього комплексу правомочностей власника; визнати недійсними рішення виконкому Тереблянської сільської ради №5 від 22.10.2000, запис в реєстровій книзі №2 бюро технічної інвентаризації та видане свідоцтво на право власності про розподіл адміністративно-побутової споруди (комплексу).
В обґрунтування проведеної зміни предмету позовних вимог позивачка зазначила, що розглядаючи позови, заявлені на підставі статті 392 Цивільного кодексу України, суди мають урахувати, що у випадку коли відповідач незаконно володіє чужим майном, вважає себе власником спірного майна і не визнає права власності позивача на це майно (при цьому, сторони не перебувають між собою у зобов`язальних відносинах), у позивача виникає можливість одночасного заявлення позовних вимог про визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння.
Як вказує позивачка, предметом позову про витребування майна є вимога власника, який не є і володільцем цього майна, до особи, яка заволоділа останнім, про повернення його з чужого незаконного володіння. Метою ж позову про витребування майна є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном, в тому числі і земельними ділянками, означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, призводить до ефективного захисту прав власника саме цього майна. 
Із покликанням на усталену практику Верховного Суду, позивачка стверджує, що 
власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, і для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Із урахуванням наведених обґрунтувань, позивачка вказує, що нею заявляються позовні вимоги, спрямовані на відновлення становища, що існувало до порушеного її права власності, шляхом повернення майна у володіння власника із метою відновлення у власника усього комплексу його правомочностей.
В той же час, на переконання позивачки, чинність рішення виконкому Тереблянсыої сільської ради №5 від 22.10.2000, запису в реєстровій книзі №2 Бюро технічної інвентаризації та свідоцтва про розподіл комплексу, що знаходиться за адресою: вул. Лікувальна 1, с. Теребля, Тячівський район, 3акарпатська область, може мати наслідком намагання будь - якої із сторін визнати право власності на весь комплекс за вказаною адресою, а тому, такі мають бути визнані недійсними, в тому числі з підстав невідповідності вимогам закону.
За усними доводами позивачки, висловленими в ході судового розгляду справи, 
із урахуванням зміни предмета позову, вимоги про визнання права власності на свердловину №12, зареєстровану в Державному реєстрі артезіанських свердловин (системний номер 100877), побудовану над нею надкаптажну споруду загальною площею 10,50 кв.м., будівлю "Лазня" загальною площею 186,5 кв.м., земельну ділянку, на якій знаходиться свердловина №12 та будівля "Лазня", відповідно до Державного акту на землю IV - ЗК №032816 від 23.10.1997, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , про витребування майна, яке було незаконно відчужене на підставі ухвали Закарпатського господарського суду у справі №5008/988/2011, а саме, свердловини №12, зареєстрованої в Державному реєстрі артезіанських свердловин (системний номер 100877), побудованої над нею надкаптажної споруди загальною площею 10,50 кв.м., будівлі "Лазня" загальною площею 186,5 кв.м., а також про визнання недійсними рішення виконкому Тереблянської сільської ради №5 від 22.10.2000, запису в реєстровій книзі №2 бюро технічної інвентаризації та виданого свідоцтва на право власності про розподіл адміністративно-побутової споруди (комплексу) заявлені до Рак Ганни Степанівни як до фізичної особи. Водночас вимога про витребування земельної ділянки, на якій знаходиться свердловина №12 та будівля "Лазня", заявлена позивачем до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітар-Л".
Поданим через підсистему "Електронний суд" клопотанням б/н від 03.12.2024 (вх. №02.3.1-02/9410/24 від 03.12.2024) представник Рак Г.С. просить закриття провадження у даній справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України, оскільки такі не підлягають розгляду в порядку господарського судочинства.
В обґрунтування вказаного клопотання представник Рак Ганни Степанівни (на момент подання клопотання як громадянки, директора ТОВ "Вітар-Л"), покликається на те, що позовні вимоги у даній справі, із урахуванням клопотання позивачки про зміну позовних вимог, заявлені до Відділу управління майном району Тячівської районної ради, Рак Г.С. як директора ТОВ "Вітар-Л". 
Представник Рак Г.С. вказує, що ТОВ "Вітар-Л", до якого заявлено вимогу про витребування земельної ділянки, на якій знаходиться свердловина №12 та будівля "Лазня", не є відповідачем у справі, а між позивачкою та Відділом управління майном району Тячівської районної ради та/або Рак Г.С. взагалі відсутні господарські відносини у сфері господарської діяльності, зокрема господарсько-виробничі відносини при безпосередньому здійсненні господарської діяльності, які були б предметом регулювання Господарського кодексу України у розумінні ст. 1, 3 Господарського кодексу України, та підпадали б під юрисдикцію господарського суду.
За доводами представника Рак Г.С. , характер спірних правовідносин, зміст позовних вимог свідчать про те, що позов пред`явлений на захист цивільного права - права на свердловину №12, побудовану над нею надкаптажну споруду, земельну ділянку, будівлю "Лазня", тобто випливає з цивільних правовідносин, і жодним чином не випливає з господарських відносин, та відповідно до положень ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодекс України до юрисдикції господарського суду.
Позивачка проти задоволення поданого представником Рак Г.С. клопотання про залишення позову без розгляду заперечила, про що через канцелярію суду подала відповідні письмові заперечення б/н від 14.01.2025 (вх. №02.3.1-02/492/25 від 22.01.2025), за змістом яких зазначає, що має право об`єднати в одній позовній заяві кілька вимог до відповідачів, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод та інтересів.
З покликанням на те, що належне їй майно вибуло з її володіння на підставі ухвали від 08.11.2017 у межах справи №5008/988/2011 про банкрутство, позивачка наполягає, що з метою повернення незаконно відчуженого майна, звернулася до суду із тими позовними вимогами, які забезпечать їй можливість володіти, користуватися та розпоряджатися своїми майновими правами, здійснивши в подальшому відповідні реєстраційні дії.
За доводами позивачки, заявлені нею у даній справі позовні вимоги є похідними від справи №5008/988/2011 про банкрутство, а тому, з урахуванням п. 6, 8 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України мають розглядатися господарським судом.
Представник відповідача 2 - Фізичної особи - підприємця Рак Ганни Степанівни у підготовчому засіданні, яке відбулося 24.09.2025, наголосив на неактуальності поданого стороною відповідача 2 клопотання про закриття провадження у даній справі б/н від 03.12.2024.
Позивачка, надісланим на електронну адресу суду клопотанням б/н від 18.09.2025 (вх. №02.3.1-02/8147/25 від 18.09.2025), просить визнати неналежними, недопустимими та недостовірними частину із поданих відповідачкою 2 до матеріалів даної справи доказів (документів), а саме: - листа Держгеонадра від 26.12.2018 як такого, що стосується законності видачі дозволу на використання надр на свердловину №12, та не стосується предмету позовних вимог у даній справі; - відповіді Закарпатської геолого-гідрогеологічного центру №04/19 від 28.02.2019, як такого, що не підтверджує факт невиконання МП "Гідрогеолог" відновлювальних робіт щодо свердловини №12; - дозволу на використання надр, як документу, що не підтверджує права власності на свердловину; - витягу із Державного реєстру артезіанських свердловин про реєстрацію свердловини №12 за ТОВ "Вітар-Л", як такого, що не підтверджує набуття права власності на свердловину №12, оскільки відомості до Державного реєстру артезіанських свердловин внесені не у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України №963 від 08.10.2012; - ухвали Берегівського районного суду від 20.07.2020, як такої, що немає преюдиційного значення при розгляді даної справи, в тому числі і встановлених у її змісті обставин; - відомостей із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію за відповідачкою 2 права власності на 1/3 будівлі "Лазня", бюветного комплексу (насосної станції) та земельної ділянки з кадастровим номером 2124487000:03:005:0309, оскільки сама державна реєстрація не є способом набуття прав власності, а лише становить засіб підтвердження фактів набуття.
Надісланим на електронну адресу суду клопотанням б/н від 18.09.2025 (вх. №02.3.1-02/8149/25 від 18.09.2025) про визнання правочину нікчемним, позивачка просить суд визначитись відповідно до ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України щодо нікчемності правочинів, а саме: акту приймання - передачі №1233,1234 від 01.05.2023 щодо передачі земельної ділянки з кадастровим номером 2124487000:03:005:0309, площею 0,04 га, на якій розташована свердловина №12 та надкаптажна споруда, до статутного капіталу ТОВ "Вітар-Л", а також Договору купівлі-продажу земельної ділянки №248 від 31.01.2025, на підставі якого ТОВ "Вітар-Л" продало земельну ділянку з кадастровим номером 2124487000:03:005:0309 громадянці Рак Г.С. , яка є директором та засновником ТОВ "Вітар-Л", та на підставі якого громадянка Рак Г.С. вказану земельну ділянку передала в оренду ТОВ "Вітар-Л".
В обґрунтування необхідності вчинення судом означеної процесуальної дії позивачка покликається на те, що відповідно до судових рішень, постановлених у межах справи №5008/988/2011, ФОП Рак Г.С. втратила право власності на майно: свердловину №12, надкаптажну споруду, будівлю "Лазня" та земельну ділянку, на якій розміщене вказане майно. Натомість, за доводами позивачки, вчинення відповідачкою 2 дій щодо передачі та відчуження земельної ділянки 2124487000:03:005:0309, на якій розташована свердловина №12 та надкаптажна споруда, вже після втрати такого права власності порушує майнові права позивачки.
Як вказує позивачка, зазначене у Договорі купівлі-продажу земельної ділянки №248 від 31.01.2025 застереження "щодо земельної ділянки кадастровий номер 2124487000:03:005:0309 площею 0,04 га (для розміщення артезіанських свердловин) відсутні судові спори, самовільного будівництва на земельній ділянці немає; земельна ділянка вільна від будь-яких прав третіх осіб"; "обмеження у використанні земельної ділянки не встановлені", не відповідає дійсності, оскільки, на її переконання, на цій земельній ділянці знаходиться свердловина №12 та побудований бюветний комплекс (насосна станція), використання земельної ділянки має обмеження зони першого поясу (суворого режиму), а по відношенню до самої земельної ділянки наявний спір, що розглядається Господарським судом Закарпатської області.
Із покликанням на положення Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" позивачка стверджує, що під час подання заяви про державну реєстрацію прав заявник зобов`язаний повідомити державного реєстратора про наявність встановлених законом обтяжень речових прав на нерухоме майно.
Крім того, позивачка вказує на відсутність у Договорі купівлі-продажу земельної ділянки №248 від 31.01.2025 розміру орендної плати за використання земельної ділянки.
Із урахуванням наведених обставин позивачка вважає, що акт приймання - передачі №1233,1234 від 01.05.2023 щодо передачі земельної ділянки з кадастровим номером 2124487000:03:005:0309, площею 0,04 га, на якій розташована свердловина №12 та надкаптажна споруда, до статутного капіталу ТОВ "Вітар-Л", а також Договір купівлі-продажу земельної ділянки №248 від 31.01.2025 є нікчемними.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Рішенням сьомої сесії двадцять другого скликання Тереблянської сільської ради народних депутатів від 19.12.1996 вирішено виділити по 0,10 га земельної ділянки для ведення садівництва в ур. "Кривулі" (біля санаторію) гр. Рак Ганні Степанівні , АДРЕСА_7 , ОСОБА_4 , АДРЕСА_8 , Габор Наталії Миколаївні , АДРЕСА_9 .
Згідно виписки із рішення Х сесії 22-го скликання від 29.08.1997 "Про передачу земельних ділянок у приватну власність громадянам" вирішено передати у приватну власність громадянам земельні ділянки, які були у постійному користуванні, а саме: Габор Наталії Миколаївні , мешканці АДРЕСА_9 , площею 0,105 га, для ведення садівництва. 
У подальшому, на підставі рішення сесії Тереблянської сільської ради народних депутатів від 29.08.1997, Габор Наталії Миколаївні видано Державний акт на право приватної власності на землю IV-ЗК №032816 від 23.10.1997 на земельну ділянку площею 0,105 га в ур. "Кривулі" Тереблянської сільської ради для ведення садівництва, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №6.
Таким чином, позивачка - Габор Наталія Миколаївна на праві приватної власності володіє земельною ділянкою 0,105 га в урочищі "Кривулі" Тереблянської сільської ради.
Державна реєстрація належної Габор Н.М. на праві власності земельної ділянки шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера, не здійснена, оскільки позивачкою не виготовлялася технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,105 га в урочищі "Кривулі" Тереблянської сільської ради, кадастровий номер земельній ділянці не присвоювався.
Після отримання у власність земельної ділянки площею 0,105 га в урочищі "Кривулі" Тереблянської сільської ради ПП Габор Н.М. , із покликанням на знаходження на належній їй земельній ділянці свердловини, пробуреної у 50-х роках в районі с. Теребля Тячівського району, листом №127 від 23.08.1999 звернулася до Закарпатської геологорозвідувальної експедиції за отриманням інформації про вказану свердловину.
У відповідь на вказаний запит ПП Габор Н.М. , Закарпатська геологорозвідувальна експедиція надіслала листа, за змістом якого зазначила, що свердловина була пробурена у 1949-1950 роках під час вивчення нафтогазоносності площі Данилово-Теребля. Загальна глибина свердловини складає 506,9 м. Свердловиною виявлені сірководневі мінеральні води. Після закінчення робіт свердловина ліквідована. З часом цементний міст зруйнувався, що спричинило самовилив розкритих мінеральних вод.
При цьому, з покликанням на те, що у відповідності до чинного законодавства дана свердловина підлягає повторному ліквідаційному тампонажу, а також неможливість експедиції виконати такі роботи через відсутність необхідних коштів, у наданій відповіді Закарпатська геологорозвідувальна експедиція запропонувала ПП Габор Н.М. за власні кошти відремонтувати свердловину і використати її воду для експлуатації в бальнеології після отримання у встановленому порядку ліцензії на експлуатацію родовища.
На підставі Договору №4/10 від 21.10.1999 приватний підприємець Габор Н.М. замовила, а МП "Гідрогеолог" зобов`язалось виконати роботи по відновленню (перебурці) свердловини на воду та закінчити такі роботи у IV кварталі 1999 році.
За змістом акту передачі свердловини №12 від 24.11.1999 МП "Гідрогеолог" зазначило про виконання робіт, визначених умовами Договору №4/10 від 21.10.1999, а саме, відновлення (перебурення) свердловини до глибини 110 м на відстані 1,5 м від раніше пробуреної свердловини, виконання пробної відкачки, обладнання заглушки, за результатами яких свердловина передається на баланс приватному підприємцю Габор Н.М., балансовою вартістю 33,7 тис. грн. Разом з тим, МП "Гідрогеолог" виготовлено паспорт свердловини №12.
Експертним висновком Державної комісії з експертизи геологічних проектів та кошторисів №134-А від 26.10.2000 ділянки Тереблянського родовища мінеральних вод (скв. №12), що розташована біля с. Теребля Тячівського району Закарпатської області встановлено, що враховуючи ступінь вивченості і перспективність використання вказаного родовища, а також обсяг інформації, яку має намір придбати ПП Габор Н.М., пропонується вартість гідрогеологічної інформації визначити у розмірі 100% від загальної вартості камеральних робіт; вартість геологічної інформації по ділянці Тереблянського родовища мінеральних вод (скв. №12) складе 2070 грн.
28.12.2000 ПП Габор Н.М. отримано ліцензію (спеціальний дозвіл) на користування надрами №1562 на геологічне вивчення, в тому числі дослідно - промислову розробку, ділянки Тереблянського родовища, де розташована свердловина №12, терміном дії 3 роки.
Листом №26062/03/14-18 від 26.12.2018 Державна служба геології та надр України надала інформацію про те, що згідно бази даних ДНВП "Геоінформ", спеціальний дозвіл на користування надрами №1562 від 28.12.2000, виданий Міністерством екології та природних ресурсів на 3 роки фізичній особі - підприємцю Габор Наталії Миколаївні з метою геологічного вивчення, в тому числі дослідно-промислової розробки ділянки мінеральних вод Тереблянського родовища, де розташована свердловина №12, анульований 20.04.2004 і продовження терміну дії цього дозволу не відбувалося. Крім того, у вказаному листі зазначено про те, що згідно п. 2 ч. 1 ст. 26 Кодексу України про надра, право користування надрами припиняється у разі закінчення строку дії спеціального дозволу на користування надрами. 
На підставі рішення Х сесії 22-го скликання Тереблянської сільської ради від 29.08.1997 "Про передачу земельних ділянок у приватну власність громадянам" земельні ділянки площею 0,105 га в урочищі "Кривулі" Тереблянської сільської ради надані у приватну власність також і громадянкам Рак Ганні Степанівні та ОСОБА_4 , з огляду на що, такі стали суміжними із позивачкою - Габор Н.М. землекористувачами. 
Згідно Акту погодження меж земельної ділянки, переданої у приватну власність громадянці Габор Наталії Миколаївні , складеного в присутності представників суміжних землевласників і землекористувань - Габор Н.М. , Рак Г.С. , ОСОБА_4 , зафіксовано, що в результаті погодження меж земельної ділянки, переданої у приватну власність гр. Габор Н.М. , встановлено наявність межових земельних спорів.
Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ЗК №032815, виданого Тереблянською сільською радою народних депутатів та зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 7, Рак Г.С. набула право власності на земельну ділянку площею 0,105 га на території ур. "Кривулі" Тереблянської сільської ради для ведення садівництва.
На замовлення Рак Г.С. , ФОП Сімаковою О.В. (інженером - землевпорядником) було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) згідно з Державним актом на право приватної власності на землю серії ІV-ЗК №032815 від 23.10.1997, за результатами якої було проведено державну реєстрацію у Державному земельному кадастрі земельної ділянки площею 0,0964 га та присвоєно земельній ділянці кадастровий номер 2124487000:03:005:0010.
У подальшому, за заявою Рак Г.С. , Фізичною особою - підприємцем Сімаковою О.В. (інженером - землевпорядником) було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером 2124487000:03:005:0010, що розташована на території Тереблянської сільської ради, АДРЕСА_1 в межах населеного пункту для будівництва та обслуговування санаторно-оздоровчих закладів.
Рішенням Тереблянської сільської ради Тячівського району Закарпатської області №183 від 04.05.2017 затверджено Рак Ганні Степанівні , мешканці АДРЕСА_7 , проєкт із землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки кадастровий номер 2124487000:03:005:0010, яка розташована на території Тереблянської сільської ради в межах населеного пункту АДРЕСА_1 , площею 0,0964 га, за яким цільове призначення змінено для будівництва та обслуговування санітарно-оздоровчих закладів.
Як вбачається із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, земельна ділянка, площею 0,0964 га, кадастровий номер 2124487000:03:005:0010, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування санітарно-оздоровчих закладів зареєстрована за Рак Ганною Степанівною , форма власності - приватна.
На замовлення Рак Г.С . Фізичною особою-підприємцем Білей Л.Ю. (інженером - землевпорядником) було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки площею 0,0964 га для будівництва і обслуговування санаторно-оздоровчих закладів з кадастровим номером 2124487000:03:005:0010, в результаті якого утворюються дві земельні ділянки площею 0,04 га і 0,0564 га, та в подальшому, 15.11.2021 було проведено державну реєстрацію у Державному земельному кадастрі земельної ділянки площею 0,0400 га з присвоєнням їй кадастрового номера 2124487000:03:005:0309 та земельної ділянки площею 0,0564 га з присвоєнням їй кадастрового номера 2124487000:03:005:0310.
Цільове призначення земельної ділянки площею 0,0400 га з кадастровим номером 2124487000:03:005:0309 на підставі розробленої за замовленням Рак Г.С . Фізичною особою-підприємцем Білей Л.Ю. (інженером - землевпорядником) технічної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, цільове призначення якої змінюється, було змінено на землі для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємствами, що пов`язані з користуванням надрами (для розміщення артезіанської свердловини), із подальшою реєстрацією відповідних змін у Державному земельному кадастрі.
Із Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, вбачається, що земельна ділянка, площею 0,04 га з кадастровим номером 2124487000:03:005:0309 згідно протоколу загальних зборів №1/2023 від 01.05.2023 та акту приймання-передачі від 01.05.2023 передана Рак Г.С. до статутного капіталу ТОВ "Вітар-Л". 
На підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки №245 від 31.01.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю "Вітар-Л" (продавець, відповідач 3) передало у власність (продало) Рак Ганні Степанівні (покупцю) земельну ділянку з кадастровим номером 2124487000:03:005:0309, площею 0,04 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
31.01.2025 право власності Рак Ганни Степанівни на земельну ділянку з кадастровим номером 2124487000:03:005:0309, площею 0,04 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав.
У подальшому, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстроване право оренди Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітар-Л" (відповідача 3) на земельну ділянку з кадастровим номером 2124487000:03:005:0309, площею 0,04 га на підставі Договору оренди землі б/н від 20.02.2025, укладеним з Рак Ганною Степанівною . 
Також колегією суддів встановлено, що на підставі спільної заяви мешканок с. Теребля - Рак Г.С. , ОСОБА_4 , Габор Н.М. від 27.10.1997, рішенням Виконавчого комітету Тереблянської сільської ради народних депутатів №33 від 28.10.1997 "Про надання дозволу на будівництво лазні та адміністративно-побутової будівлі гр. Рак. Г.С. , Габор Н.М. , ОСОБА_4 , мешканцям с. Теребля" вирішено надати дозвіл на будівництво лазні та адміністративно - побутової будівлі мешканцям с. Теребля Рак Ганні Степанівні , АДРЕСА_7 , ОСОБА_4 , АДРЕСА_8 , Габор Наталії Миколаївні , АДРЕСА_9 на місці списаної будівлі.
За інформацією, наявною у пояснюючій записці до проєкту адміністративно-побутової споруди в АДРЕСА_10 , будівництво споруди запроєктовано в двох об`ємах - одноповерхова споруда 17х5,7 м (перша черга будівництва) та двоповерховий корпус 19х21,8 м (друга черга будівництва).
У відповідності до акту Державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації, затвердженого розпорядженням Тячівської районної державної адміністрації №33 від 20.01.2000, встановлено закінчення будівництва адміністративно-побутової споруди (І черги) на підставі дозволу виконкому Тереблянської сільської ради №33 від 28.10.1997; загальна площа І черги 81,0 м2. Згідно рішення Державної технічної комісії - Приватна лазня готова до введення в експлуатацію. Представником замовника у акті вказана Габор Н.М. - підприємець.
Рішенням виконавчого комітету Тереблянської сільської ради Тячівського району №5 від 22.02.2000 вирішено оформити право власності на нерухоме майно, яке знаходиться в АДРЕСА_5 за Габор Наталією Миколаївною , Рак Ганною Степанівною , ОСОБА_4 по 1/3 частині адміністративно-побутової споруди (лазня, І-ша черга).
На підставі вищезазначеного рішення №5 від 22.02.2000 Тереблянською сільською радою видано Габор Наталії Миколаївні , Рак Ганні Степанівні та ОСОБА_4 свідоцтва на право власності кожної на 1/3 частину адміністративно - побутової споруди (лазні І-шої черги).
У зв`язку із втратою Рак Ганною Степанівною свідоцтва на право власності, виданого Тереблянською сільською радою 10.03.2000 за №3, на підставі рішення Виконавчого комітету Тереблянської сільської ради №5 від 22.02.2000, на 1/3 частину адміністративно-побутової споруди, 23.02.2019 в газеті "Дружба", №15-16 (10541-10542) опубліковано оголошення відповідного змісту, та в подальшому, за заявою Рак Г.С. державним реєстратором 01.03.2019 здійснено реєстрацію права власності Рак Г.С. на 1/3 будівлі (лазні), загальна площа якої становить 186,5 кв.м. та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
Довідкою Виконавчого комітету Тереблянської сільської ради Тячівської району Закарпатської області №1495 від 15.11.2018 підтверджено, що згідно погосподарської книги №14 за 2018 рік, на адміністративно-побутову споруду (лазня) присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_5 . 
Із довідки Виконкому Тереблянської сільської ради Тячівської району Закарпатської області №1700 від 31.12.2018 вбачається, що у 2000 році приміщенню "Лазня" було присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_5 , однак, у 2017 році помилково аналогічний номер було присвоєно санаторно-оздоровчому комплексу, і після виявлення помилки в жовтні 2018 року, "Лазні" було присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_5 .
У подальшому, довідкою Виконкому Тереблянської сільської ради Тячівського району Закарпатської області №185 від 18.02.2019 підтверджено, що згідно погосподарської книги №14 за 2019 рік, на адміністративно-побутову споруду (лазня) присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_5 . 
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 08.11.2017 у межах справи №5008/988/2011 про визнання банкрутом радгоспу „Більшовик" задоволено клопотання ініціюючого кредитора - Відділу управління майном району Тячівської районної ради та на підставі Договору про погашення кредиторських вимог від 03.11.2017 визнано за громадянкою України Рак Ганною Степанівною право власності на об`єкти (згідно переліку, всього у кількості 8-ми об`єктів рухомого і нерухомого майна) до якого також внесена свердловина №12, пробурена в червні 1950 року із фактичною глибиною 509,6 м., що знаходиться на відстані 0,5 км від Південної околиці с. Теребля Тячівського району Закарпатської області.
За результатами апеляційного перегляду означеної ухвали, постановою Західного апеляційного господарського суду від 14.02.2019 ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 08.11.2017 у справі №5008/988/2011 скасовано в частині визнання за громадянкою України Рак Ганною Степанівною права власності на свердловину №12, пробурену в червні 1950 року із фактичною глибиною 509,6 м., що знаходиться на відстані 0,5 км від Південної околиці с. Теребля Тячівського району Закарпатської області. У цій частині прийнято нове рішення, яким у задоволенні клопотання Відділу управління майном району Тячівської районної ради м. Тячів, відмовлено. У решта частині ухвалу від 08.11.20217 залишено без змін. 
Вказана постанова мотивована тим, що спірна свердловина не могла бути предметом будь-яких угод, стороною яких є банкрут в особі арбітражного керуючого (ліквідатора) чи органу, уповноваженого управляти майном банкрута, оскільки як мінімум право на користування такою до дати постановлення судом спірної ухвали, належало лише фізичній особі-підприємцю Габор Н.М.
Здійснюючи перегляд постанови Західного апеляційного господарського суду від 14.02.2019 у справі №5008/988/2011 у касаційному порядку, постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.05.2019 із пункту 2 резолютивної частини постанови Західного апеляційного господарського суду від 14.02.2019 у справі №5008/988/2011 виключено речення такого змісту: "У решті частині ухвалу від 08.11.2017 залишити без змін". В решті - постанову Західного апеляційного господарського суду від 14.02.2019 у справі №5008/988/2011 залишено без змін.
У зазначеній постанові від 21.05.2019 Верховний Суд виснував, що законодавством не передбачено можливості набуття права власності на джерела мінеральних вод, які знаходяться в надрах України, що спростовує висновки місцевого суду про можливість продажу свердловини №12, як об`єкта права власності для видобутку мінеральних вод з надр України. Такий правочин є нікчемним відповідно до статті 4 Кодексу України "Про надра". Також, законодавцем передбачено ведення державного кадастру родовищ і проявів корисних копалин, дані якого можуть бути належними доказами наявності родовища мінеральних вод з реєстрацією відповідної свердловини №12 за її користувачем (боржником чи іншою особою) станом на 2017 рік, коли укладався оспорюваний правочин з відчуження свердловини Рак Г.С. від імені засновника боржника та визнавалось право власності на свердловину №12 за оспорюваною ухвалою суду.
Також у наведеній постанові від 21.05.2019 Верховний Суд вказав, що в судовому засіданні касаційного суду представники обох сторін ( Рак Г.С. та Габор Н.М. ) підтвердили наявність між ними спору про право землекористування земельною ділянкою, на території якої розташована свердловина № НОМЕР_3 , кожен із них доводить набуття права землекористування на спірну земельну ділянку. Право використання надр нерозривно пов`язано з правом землеволодіння. А тому, за таких обставин Верховний Суд погодився з висновками апеляційного суду про те, що визнання у незаконний спосіб права власності на спірну свердловину в межах провадження у справі про банкрутство порушує майнові інтереси Габор Н.М. , як особи, що захищає в загальному суді свої права землекористувача спірної ділянки.
Колегією суддів встановлено, що відповідно до Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (СС1), зареєстрованої Управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області 02.07.2020 за номером №ЗК101200716263, встановлено готовність закінченого будівництвом об`єкту - споруди бюветного комплексу (насосної станції) за адресою: АДРЕСА_1 до експлуатації, замовником будівництва якого є Рак Ганна Степанівна .
31.07.2020 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про реєстрацією за Рак Ганною Степанівною права власності на споруду бюветного комплексу (насосної станції), загальною площею 29,43 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 ; кадастровий номер земельної ділянки - 2124487000:03:005:0010.
За результатами електронного аукціону з продажу спеціальних дозволів на користування надрами, а саме: Тереблянське родовище (свердловина №12), розташоване на території Тячівського району Закарпатської області, за 0,5 км від південної околиці с. Теребля, оформленого протоколом електронного аукціону №SUE001-UA-20210511-61394 від 30.06.2021, переможцем визнано Товариство з обмеженою відповідальністю "Вітар-Л" (відповідач 3). Вид користування надрами та строк, на який надано дозвіл: видобування, 20 років.
21.07.2021 між Державною службою геології та надр України (продавцем) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вітар-Л" (переможцем аукціону, відповідачем 3) укладено Договір №4/10-21 купівлі - продажу спеціального дозволу на користування надрами на аукціоні з метою видобування підземних мінеральних лікувальних вод Тереблянського родовища (свердловина №12), яке знаходиться в Тячівському районі Закарпатської області, за умовами п. 2.1. якого, сторонами визначено, що на аукціоні, що відбувся 30.06.2021 за результатами проведення торгів переможець аукціону зобов`язується за суму коштів, визначену в протоколі проведення електронного аукціону від 06.07.2021 №SUE001-UA-20210511-61394, згідно з яким покупець визнаний переможцем аукціону, придбати у продавця спеціальний дозвіл на користування надрами з метою видобування підземних мінеральних лікувальних вод Тереблянського родовища (свердловина №12), яке знаходиться в Тячівському районі Закарпатської області. Строк дії дозволу: 20 (двадцять) років.
У подальшому, на підставі вищезазначених протоколу проведення аукціону з продажу спеціального дозволу на користування надрами від 06.07.2021 №SUE001-UA-20210511-61394 та Договору купівлі - продажу спеціального дозволу на користування надрами на аукціоні від 21.07.2021 № 4/10-21, Товариством з обмеженою відповідальністю "Вітар-Л" (відповідачем 3) отримано спеціальний дозвіл на користування надрами №6555 від 01.09.2021; вид користування надрами: - видобування корисних копалин; мета користування надрами: - видобування підземних мінеральних лікувальних вод, придатних у лікувальній практиці для зовнішнього застосування; назва родовища: - Тереблянське родовище (свердловина №12); місцезнаходження: Закарпатська область, Тячівський район, прив`язка на місцевості відповідно до адміністративно-територіального устрою України: - 0,5 км від південної околиці села Теребля; строк дії ліцензії: - 20 (двадцять) років. 
Додатком до спеціального дозволу на користування надрами, наданого з метою видобування корисних копалин підземних мінеральних вод Тереблянського родовища (свердловина №12) №6555 від 01.09.2021, є Угода про умови користування надрами з метою видобування корисних копалин №6555 від 01.09.2021.
27.01.2022 у Державному реєстрі артезіанських свердловин вчинено запис про те, що свердловина №12, із призначенням - для лікувально-курортних та оздоровчих цілей, за місцезнаходженням та приналежністю водокористувачу зареєстрована за водокористувачем ТОВ "Вітар-Л".
ФОП Габор Н.М. до матеріалів справи долучено висновок експерта за результатами проведеної земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи №0055/2021 від 19.11.2021, проведеної судовим експертом Павличем О.В. на замовлення представника позивачки, яким встановлено, що:
- фактична конфігурація, розміри земельної ділянки належної на праві приватної власності громадянці Габор Н.М. не співпадають з конфігурацією, розмірами зазначеними у державному акті серії ІУ-ЗК №032816 від 23.10.1997, що може свідчити про такі ймовірні варіанти: імовірне накладання земельних ділянок суміжними землекористувачами; неправильне вимірювання розмірів ділянки Габор Н.М. суміжних земельних ділянок та вирахування їх площі при розробленні правовстановлюючих документів на земельні ділянки через відсутність відповідного геодезичного обладнання;
- площа, конфігурація земельної ділянки, належної на праві власності громадянці Рак Г.С. відповідно до державного акту на право власності №032815 від 23.10.1997 не відповідає матеріалам технічної документації із землеустрою щодо відновлення та встановлення меж земельної ділянки, що розроблена ФОП Сімакова О.В., від 2015 року з кадастровим №2124487000:02:001:0010. Окрім того в державному акті землі сан. "Тереблянський" межують з вказаною ділянкою по двох сторонах, тоді як у технічній документації вже лише з однієї, інша сторона замінена Габор Н.М. ;
- у технічній документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі громадянки Рак Г.С. , яка виготовлена ФОП Сімаковою О.В. у 2015 році не зазначено зони першого поясу (суворого режиму), як і не зазначено саму свердловину №12;
- відстань від межі ділянки з Рак Г.С. до адміністративно побутової споруди - лазня змінюється від 1,0 м до 0,75 м. Таким чином, ймовірне накладання земельних ділянок Габор Н.М. та Рак Г.С. , за умови, якщо припустити, що адміністративно-побутова споруда - лазня, була збудована на відстані 1 м від межі ділянки та з дотримання будівельних норм, які стосуються садибних житлових будинків.
Вважаючи, що під час відновлення меж земельної ділянки Рак Г.С були порушені межі належної Габор Н.М. земельної ділянки, тобто зменшилась площа земельної ділянки, змінилась конфігурація меж, а також було захоплено наявну на ділянці свердловину №12 Тереблянського родовища мінеральних вод, остання звернулася з позовом до суду до відповідача Рак Г.С. , третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області та просила визнати недійсною технічну документацію по відновленню меж та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, кадастровий №2124487000:03:005:0010, яка на праві власності належить Рак Г.С. ; зобов`язати Рак Г.С. зняти незаконно встановлену огорожу і звільнити самовільно захоплену нею частину земельної ділянки по АДРЕСА_5 загальною площею 240 кв. м (довжиною 40 м, шириною 6 м).
За результатами розгляду справи №307/2170/18, рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 08.09.2021, яке набрало законної сили відповідно до постанови Закарпатського апеляційного суду від 04.04.2022, в задоволенні позовних вимог Габор Н.М. було відмовлено. Постановою Верховного Суду від 22.12.2022 у справі №307/2170/18 постановлено доповнення до касаційної скарги Габор Наталії Миколаївни залишити без розгляду. Касаційне провадження за касаційною скаргою представника Габор Наталії Миколаївни - адвоката Коваленка Олександра Миколайовича на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 08.09.2021 та постанову Закарпатського апеляційного суду від 04.04.2022 відкрите на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України закрити. Касаційну скаргу представника Габор Наталії Миколаївни - адвоката Коваленка Олександра Миколайовича у частині підстав, передбачених пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України, залишити без задоволення. Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 08.09.2021 та постанову Закарпатського апеляційного суду від 04.04.2022 залишити без змін.
Покликаючись на фактичне порушення відповідачами права власності на свердловину №12, побудовану над нею надкаптажну споруду загальною площею 10,50 кв.м., будівлю "Лазня" загальною площею 186,5 кв.м., земельну ділянку, на якій знаходиться і свердловина №12 і будівля "Лазня", ФОП Габор Н.М. звернулася до суду з позовом, яким із урахуванням зміни предмету позову, просить: 
- визнати право власності на свердловину №12, зареєстровану в Державному реєстрі артезіанських свердловин (системний номер 100877), побудовану над нею надкаптажну споруду загальною площею 10,50 кв.м., будівлю "Лазня" загальною площею 186,5 кв.м., земельну ділянку, на якій знаходиться свердловина №12 та будівля "Лазня", відповідно до Державного акту на землю IV - ЗК №032816 від 23.10.1997, що знаходяться за адресою: вул. Лікувальна, 1 "а", с. Теребля, Тячівський район, 3акарпатська область; 
- витребувати майно в останнього набувача, а саме, свердловину №12, зареєстровану в Державному реєстрі артезіанських свердловин (системний номер 109464 від 27.01.2022) за ТОВ "Вітар - Л", споруду бюветного комплексу (насосної станції) загальною площею 29,43 кв.м., розташованої за адресою: с. Теребля, вул. Лікувальна, 4, Тячівський район, Закарпатська область (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2149147021244), 1/3 частки будівлі "Лазня" загальною площею 186,5 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1779066621244), певну частину земельної ділянки, яка накладається, (кадастровий номер 212448700:03;005:0309) площею 0,04 га, яка знаходиться за адресою: вул. Лікувальна, б/н, с. Теребля, Тячівський район, Закарпатська область (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2508920921080); 
- визнати недійсними рішення виконкому Тереблянської сільської ради №5 від 22.02.2000, запису в реєстровій книзі №2 бюро технічної інвентаризації та виданого свідоцтва на право власності про розподіл адміністративно-побутової споруди (комплексу).

ПРАВОВА ОЦІНКА ТА ВИСНОВКИ СУДУ. ЗАКОНОДАВСТВО, ЩО ПІДЛЯГАЄ ЗАСТОСУВАННЮ ДО СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно із ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Положеннями ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, у свою чергу, встановлені способи захисту цивільних прав та інтересів, серед яких, зокрема, визнання права (п. 1 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
На підставі ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
За приписами ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
В силу ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 321 Цивільного кодексу України).
Як встановлюють положення ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Набуття права власності на свердловину №12, яка за доводами ФОП Габор Н.М. розміщена на належній їй на праві приватної власності земельній ділянці, остання обґрунтовує покликанням на прийняття свердловини відповідно до Договору №4/10 від 21.10.1999 та акту передачі від 24.11.1999, а також результати розгляду справи №5008/988/2011, якими судом встановлено, що спірна свердловина не може бути предметом будь - яких угод, стороною яких є банкрут, оскільки як мінімум право на користування такою свердловиною до дати постановлення судом спірної ухвали, належало тільки позивачці - ФОП Габор Н.М.
Як визначається Порядком державного обліку артезіанських свердловин, облаштування їх засобами вимірювальної техніки об`єму видобутих підземних вод, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №963 від 08.10.2012, артезіанська свердловина - інженерна водозабірна споруда, яка є вертикальною гірничою виробкою з невеликим розміром поперечного перерізу, що призначена для забору підземних вод з різних водоносних горизонтів.
Відповідно до ст. 1 Гірничого закону України, гірнича виробка - порожнина у гірничому масиві після виймання корисних копалин та інших порід; свердловина - циліндрична гірнича виробка, створена бурами або іншими буровими інструментами.
На підставі ст. 1 Кодексу України про надра (тут - і надалі, в редакції станом на 1999 рік), надра - це частина земної кори, що розташована під поверхнею суші та дном водоймищ і простягається до глибин, доступних для геологічного вивчення та освоєння.
В силу положень ст. 13 Конституції України та ст. 4 Кодексу України про надра, надра є виключною власністю народу України і надаються тільки у користування. Угоди або дії, які в прямій або прихованій формі порушують право власності народу України на надра, є недійсними. Народ України здійснює право власності на надра через Верховну Раду України, Верховну Раду Республіки Крим і місцеві Ради народних депутатів. Окремі повноваження щодо розпорядження надрами законодавством України можуть надаватися відповідним органам виконавчої влади.
Таким чином, як вбачається з наведених визначень, ані свердловини, ані гірничі виробки, як частина надр, не можуть бути у власності будь-яких осіб, а виключно у користуванні.
Згідно із ч. 1, 2 ст. 5 Кодексу України про надра, державний фонд надр включає як ділянки надр, що використовуються, так і ділянки надр, не залучені до використання, в тому числі континентального шельфу і виключної (морської) економічної зони. Родовища корисних копалин - це нагромадження мінеральних речовин в надрах, на поверхні землі, в джерелах вод та газів, на дні водоймищ, які за кількістю, якістю та умовами залягання є придатними для промислового використання.
Корисні копалини за своїм значенням поділяються на корисні копалини загальнодержавного і місцевого значення. Віднесення корисних копалин до корисних копалин загальнодержавного та місцевого значення здійснюється Кабінетом Міністрів України за поданням Державного комітету України по геології і використанню надр (ст. 6 Кодексу України про надра).
Відповідно до ст. 18 Кодексу України про надра, надання земельних ділянок для потреб, пов`язаних з користуванням надрами, провадиться в порядку, встановленому земельним законодавством України. Земельні ділянки для користування надрами, крім випадків, передбачених статтею 23 цього Кодексу, надаються користувачам надр після одержання ними спеціальних дозволів (ліцензій) на користування надрами чи гірничих відводів. Місцеві ради народних депутатів при наданні земельної ділянки для розробки родовищ корисних копалин місцевого значення одночасно надають у користування і надра.
На підставі ч. 1 ст. 23 Кодексу України про надра, землевласники і землекористувачі в межах наданих їм земельних ділянок мають право без спеціальних дозволів (ліцензій) та гірничого відводу видобувати для своїх господарських і побутових потреб корисні копалини місцевого значення і торф загальною глибиною розробки до двох метрів і прісні підземні води до 20 метрів та використовувати надра для господарських і побутових потреб.
За змістом ст. 43 Кодексу України про надра, державний кадастр родовищ і проявів корисних копалин містить відомості про кожне родовище, включене до Державного фонду родовищ корисних копалин, щодо кількості та якості запасів корисних копалин і наявних у них компонентів, гірничо-технічних, гідрогеологічних та інших умов розробки родовища та його геолого-економічну оцінку, а також відомості про кожний прояв корисних копалин. Державний кадастр родовищ і проявів корисних копалин ведеться Державним комітетом України по геології і використанню надр. 
В свою чергу, на підставі п. 2 Порядку державного обліку артезіанських свердловин, облаштування їх засобами вимірювальної техніки об`єму видобутих підземних вод, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №963 від 08.10.2012 (далі - Порядок), державний облік артезіанських свердловин здійснюється Держеонадрами шляхом ведення державного реєстру артезіанських свердловин.
За положеннями п. 3 Порядку, до державного реєстру артезіанських свердловин включаються відомості про артезіанські свердловини, у тому числі недіючі, незалежно від місця розташування, на підставі даних, що містяться у паспортах артезіанських свердловин. Зазначені паспорти складаються за формою, затвердженою спільним рішенням Мінприроди та Мінрегіону, а їх копії щороку до 1 грудня подаються до Держгеонадр суб`єктами господарювання (юридичними особами та фізичними особами - підприємцями), які є власниками або користувачами земельних ділянок, у межах яких розташовані та експлуатуються артезіанські свердловини (далі - водокористувачі). 
Дані державного обліку артезіанських свердловин включаються до державного водного кадастру.
Таким чином, із урахуванням визначеного положеннями ст. 13 Конституції України та ст. 4 Кодексу України про надра обмеження щодо набуття права власності на надра, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги ФОП Габор Н.М. щодо визнання за нею права власності на свердловину №12. 
При цьому, судом враховано також позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 21.05.2019 у справі №5008/988/2011 про банкрутство радгоспу "Більшовик", в межах розгляду якої на спірну свердловину №12 було визнано право власності за Рак Г.С.: "Отже, законодавством не передбачено можливості набуття права власності на джерела мінеральних вод, які знаходяться в надрах України, що спростовує висновки місцевого суду про можливість продажу свердловини №12, як об`єкта права власності для видобутку мінеральних вод з надр України. Такий правочин є нікчемним відповідно до статті 4 Кодексу України "Про надра". Також, законодавцем передбачено ведення державного кадастру родовищ і проявів корисних копалин, дані якого можуть бути належними доказами наявності родовища мінеральних вод з реєстрацією відповідної свердловини №12 за її користувачем (боржником чи іншою особою) станом на 2017 рік, коли укладався оспорюваний правочин з відчуження свердловини Рак Г.С. від імені засновника боржника та визнавалось право власності на свердловину №12 за оспорюваною ухвалою суду".
В свою чергу, надані ФОП Габор Н.М. в обґрунтування підставності заявлених нею позовних вимог письмові документи, зокрема акт передачі свердловини, паспорт на свердловину, рішення Виконавчого комітету Тереблянської сільської ради, лист Закарпатської обласної ради про погодження надання приватному підприємцю Габор Н.М. спеціального дозволу (ліцензії) на геологічне вивчення (дорозвідку) та дослідно-промислову розробку Тереблянського родовища мінеральних вод (свердловина №12) не свідчать про виникнення у позивачки будь-яких прав на свердловину №12 і можуть розглядатися та оцінюватися судом виключно у контексті ліцензії (спеціального дозволу) №1562 від 28.12.2000 року, яка є анульованою з 2004 року і не продовженою, а тому, будь-якого окремого правового значення, як докази на підтвердження заявлених у даній справі позовних вимог про визнання права власності на свердловину не мають.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22.12.2022 у справі №307/2170/18, при розгляді якої предметом дослідження були, в тому числі аргументи Габор Н.М. про наявність у неї права власності на спірну свердловину №12. 
Водночас колегією суддів критично оцінюється покликання позивачки на розташування спірної свердловини №12 на земельній ділянці Габор Н.М. , яка надавалась останній за Державним актом на право приватної власності на землю серії IV-ЗК №032816 від 23.10.1997, позаяк зміст виданого 23.10.1997 Тереблянською сільською радою Державного акта свідчить, що земельна ділянка площею 0,105 га в урочищі "Кривулі" надавалася позивачці для ведення садівництва, що в розрізі чинного на момент видачі Державного акта законодавства (ст. 47, 57 Земельного кодексу України від 18.12.1990 №561-ХІ) свідчить про надання такої ділянки для потреб сільського господарства, а не видобування корисних копалин.
При цьому, доказів надання позивачці земельної ділянки для користування надрами після отримання нею ліцензії (спеціального дозволу) на користування надрами №1562 від 28.12.2000 як це визначено у ст. 18 Кодексу України про надра або зміни цільового призначення належної Габор Н.М. за Державним актом серії IV-ЗК №032816 від 23.10.1997 земельної ділянки площею 0,105 га (в разі знаходження свердловини №12 на такій земельній ділянці),- суду не надано, а відтак, аргументи позивачки у цій частині відхиляються колегією суддів. 
За змістом ст. 190 Цивільного кодексу України, майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. 
Майнове право, яке можна визначити як "право очікування", є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.
Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах, визначених цивільним законодавством.
Згідно з нормами Цивільного кодексу України, до первинного способу набуття права власності, зокрема, належить набуття права власності на новостворену річ (в тому числі, на об`єкт незавершеного будівництва), на яку раніше не було і не могло бути встановлене нічиє право власності (ст. 331 Цивільного кодексу України).
Таким чином, підставою первинного способу набуття права власності є правопороджуючі юридичні факти, а для похідного - правовідносини, які виникли на підставі відповідних юридичних фактів.
Положеннями ч. 2 ст. 328 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.
Частиною 2 статті 331 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Згідно із ч. 1 ст. 181 Цивільного кодексу України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
Суд зауважує, що положення частини 2 статті 331 Цивільного кодексу України слід розуміти у системному зв`язку із положенням статті 182 Цивільного кодексу України щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає винятків. Як правило, всі об`єкти нерухомого майна, зважаючи на свою специфіку, після завершення будівництва підлягають прийняттю до експлуатації та державній реєстрації.
Статтею 2 Закону України від 01.07.2004 №1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно із ч. 2 ст. 3 вказаного Закону, речові права на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають, змінюються та припиняються з моменту такої реєстрації.
За приписами п. 1 ч. 1. ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державній реєстрації прав підлягають, зокрема, право власності.
Частиною 1 статті 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.
Звертаючись до суду з даним позовом, ФОП Габор Н.М. просить визнати за нею право власності на побудовану над свердловиною №12 надкаптажну споруду загальною площею 10,50 кв.м.
Проте, до матеріалів даної справи позивачкою не подано жодного доказу, який би свідчив про те, що остання здійснила будівництво такої надкаптажної споруди самостійно чи виступила замовником такого будівництва, як і не подано доказів похідного набуття права на такий об`єкт.
Більш того, матеріали справи не місять доказів існування такої надкаптажної споруди загалом. Неявні у матеріалах справи фотографії будівлі, не дають змоги суду ідентифікувати зафіксовану на них будівлю (об`єкт) саме як надкаптажну споруду, збудовану над свердловиною №12.
За таких обставин, вимога ФОП Габор Н.М. про визнання за нею права власності на побудовану над свердловиною №12 надкаптажну споруду, загальною площею 10,50 кв.м., задоволенню не підлягає.
Обґрунтовуючи вимогу про визнання права власності на будівлю "Лазня" загальною площею 186,5 кв.м., ФОП Габор Н.М. покликається на те, що оскільки рішенням Виконавчого комітету Тереблянської сільської ради народних депутатів від 28.10.1997 №33 дозвіл на будівництво лазні та адміністративно-побутової споруди надавався Рак Г.С. , ОСОБА_4 та Габор Н.М. , то такий комплекс повинен розміщуватися на всіх земельних ділянках, щоб не порушувати право приватної власності на землю, і кожна із зазначених у цьому рішенні осіб мала право реєструвати за собою тільки те майно, яке побудоване на її земельній ділянці.
На переконання ФОП Габор Н.М., позаяк будівля "Лазня" збудована на належній їй на праві власності земельній ділянці, то і право власності на таку належить їй повністю на всю будівлю, загальна площа якої становить 186,5 кв.м. Факт реєстрації за Рак Г.С. права власності на 1/3 будівлі "Лазня", на її думку, є неправомірним, свідчить про оспорення права власності позивачки на будівлю "Лазня", а тому, підтверджує підставність позовних вимог у цій частині.
Як вбачається із матеріалів справи, на підставі спільної заяви мешканок с. Теребля - Рак Г.С. , ОСОБА_4 , Габор Н.М. від 27.10.1997, рішенням Виконавчого комітету Тереблянської сільської ради народних депутатів №33 від 28.10.1997 мешканкам с. Теребля - Рак Ганні Степанівні , АДРЕСА_7 , ОСОБА_4 , АДРЕСА_8 , Габор Наталії Миколаївні , АДРЕСА_9 надано дозвіл на будівництво лазні та адміністративно - побутової будівлі в с. Тереблі на місці списаної будівлі.
Згідно змісту пояснюючої записки до проєкту адміністративно-побутової споруди в АДРЕСА_10 , будівництво споруди запроєктовано в двох об`ємах - одноповерхова споруда 17х5,7 м (перша черга будівництва) та двоповерховий корпус 19х21,8 м (друга черга будівництва).
Актом Державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації, затвердженого розпорядженням Тячівської районної державної адміністрації №33 від 20.01.2000, встановлено закінчення будівництва адміністративно-побутової споруди (І черги) на підставі дозволу Виконавчого комітету Тереблянської сільської ради №33 від 28.10.1997; загальна площа І черги 81,0 м2. Згідно рішення Державної технічної комісії - Приватна лазня готова до введення в експлуатацію. Представником замовника у акті вказана Габор Н.М. - підприємець.
В свою чергу, рішенням Виконавчого комітету Тереблянської сільської ради Тячівського району №5 від 22.02.2000 вирішено оформити право власності на нерухоме майно, яке знаходиться в АДРЕСА_5 за Габор Наталією Миколаївною , Рак Ганною Степанівною , ОСОБА_4 по 1/3 частині адміністративно-побутової споруди (лазня, І-ша черга).
Таким чином, оскільки і рішення про надання дозволу на будівництво адміністративно-побутової будівлі лазні, і технічна документація на будівництво лазні, і рішення органу місцевого самоврядування про оформлення права власності на будівлю лазні і сама реєстрація права власності на будівлю лазні приймалися, здійснювалися та оформлялися по відношенню до всіх трьох осіб забудовників: Габор Н.М. (позивачки), Рак Г.С. (відповідачки 2), ОСОБА_4 у належній кожній із них частці 1/3, у суду відсутні підстави для висновку щодо наявності права власності на збудовану будівлю " ІНФОРМАЦІЯ_1 " тільки у позивачки Габор Н.М. та у вказаній нею площі - 186,5 кв. м.
При цьому, колегією суддів враховується, що зазначення у акті Державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації у графі "замовник" однієї Габор Н.М. не може бути підставою для висновку про належність позивачці права власності на весь збудований об`єкт, та, відповідно, відсутність у відповідачки 2 права на 1/3 частину будівлі " ІНФОРМАЦІЯ_1 ". До того ж, у вказаному акті Державної технічної комісії позивачка вказана як представник замовника, що не підтверджує одноосібного здійснення будівництва будівлі "Лазня".
Оцінюючи аргументи ФОП Габор Н.М. щодо наявності у неї права власності на збудовану будівлю " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", загальна площа якої складає 186,5 кв.м., колегія суддів приймає до уваги і той факт, що рішенням Виконавчого комітету Тереблянської сільської ради народних депутатів №33 від 28.10.1997 дозвіл на будівництво лазні та адміністративно - побутової будівлі надавався трьом особам-забудовникам: Габор Н.М. , Рак Г.С. , ОСОБА_4 , і актом Державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації, встановлено закінчення будівництва об`єкта І черги, площею 81,0 м2, натомість, позивачкою до матеріалів справи не додано жодних підтверджуючих документів самостійного будівництва (добудови) вказаного об`єкту до площі 186,5 кв.м.
Як уже зазначалось судом, відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
За встановлених колегією суддів обставин того, що будівля " ІНФОРМАЦІЯ_1 " не може перебувати у одноосібній власності ФОП Габор Н.М. повністю, а також відсутності оспорення з боку інших власників будівлі, в тому числі відповідачки 2, належного позивачці права власності на 1/3 будівлі "Лазня", колегія суддів відмовляє у задоволенні позовної вимоги про визнання за ФОП Габор Н.М. права власності на будівлю "Лазня", загальною площею 186,5 кв.м.
Поряд з тим, ФОП Габор Н.М. не надано суду відповідних доказів у підтвердження реєстрації за собою права власності на 1/3 частину закінченого будівництвом об`єкту І черги (будівлі лазня) площею 81,0 м2. 
Щодо позовної вимоги про визнання за ФОП Габор Н.М. права власності на земельну ділянку, на якій знаходиться свердловина №12 та будівля "Лазня", відповідно до Державного акту на землю IV - ЗК №032816 від 23.10.1997, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , колегія суддів зазначає наступне.
Як встановлюють положення Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (п. 1 ч.1 ст. 2 Закону).
Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (ст. 125, 126 Земельного кодексу України). 
За положеннями ч. 1, 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 12 ст. 791 Земельного кодексу України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
На підставі пункту 2 розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Державний земельний кадастр", земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або комплексного плану просторового розвитку території територіальної громади, генерального плану населеного пункту, детального плану території за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або їх спадкоємців, або особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом, або органу місцевого самоврядування, що затвердив комплексний план просторового розвитку території територіальної громади, генеральний план населеного пункту, детальний план території. Заява також може подаватися особою, якій на підставі рішення Кабінету Міністрів України та відповідного договору було передано у господарське відання об`єкт державної власності, що використовується у процесі провадження діяльності з передачі електричної енергії і транспортування та/або зберігання природного газу, і на замовлення якої була розроблена технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) з метою передачі земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, у постійне користування зазначеній особі.
Як встановлює пункт 10 розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Державний земельний кадастр", документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними.
Таким чином, згідно Державного акту на право приватної власності на землю IV - ЗК №032816 від 23.10.1997, виданого на підставі рішення сесії Тереблянської сільської ради народних депутатів від 29.08.1997 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №6, позивачка - Габор Н.М. на праві приватної власності володіє земельною ділянкою площею 0,105 га в ур. "Кривулі" Тереблянської сільської ради для ведення садівництва.
При цьому, підтвердження наявності у Габор Н.М. права власності на земельну ділянку площею 0,105 га в урочищі "Кривулі" Тереблянської сільської ради не вимагає окремого звернення до суду з позовною вимогою про визнання права власності на таку земельну ділянку, а передбачає звернення до землевпорядної організації з метою виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), з подальшим присвоєнням земельній ділянці кадастрового номера, реєстрацією її у Державному земельному кадастрі та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Законодавчою та нормативною базою для розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) є Земельний Кодекс України, ст. 55 Закону України "Про землеустрій".
Зокрема, за положеннями ст. 55 Закону України "Про землеустрій" встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється відповідно до відомостей Державного земельного кадастру, матеріалів Державного фонду документації із землеустрою та оцінки земель, матеріалів топографо-геодезичних робіт. Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) розробляється за рішенням власника (розпорядника) земельної ділянки, землекористувача. У разі передачі у власність та користування земельної ділянки на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за рішенням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування технічна документація розробляється на підставі дозволу, виданого відповідним органом (крім випадків, якщо відповідно до закону розроблення технічної документації здійснюється без надання такого дозволу). Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає: а) завдання на складання технічної документації із землеустрою; б) пояснювальну записку; в) матеріали топографо-геодезичних робіт; г) кадастровий план земельної ділянки; ґ) перелік обмежень у використанні земельної ділянки; д) відомості про встановлені межові знаки.
В свою чергу, виявлені під час розробки технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) невідповідності, зокрема, у площі, конфігурації, межах земельної ділянки можуть бути підставою звернення власника такої земельної ділянки до суду за захистом порушених його прав, пов`язаних із правом власності на земельну ділянку.
Вважаючи, що під час відновлення земельної ділянки суміжного землекористувача Рак Г.С були порушені межі належної Габор Н.М. земельної ділянки, тобто зменшилась площа земельної ділянки, змінилась конфігурація меж, а також було захоплено наявну на ділянці свердловину №12 Тереблянського родовища мінеральних вод, Габор Н.М. звернулася з позовом до суду до відповідача Рак Г.С. , третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області та просила визнати недійсною технічну документацію по відновленню меж та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, кадастровий №2124487000:03:005:0010, яка на праві власності належить Рак Г.С. ; зобов`язати Рак Г.С. зняти незаконно встановлену огорожу і звільнити самовільно захоплену нею частину земельної ділянки по АДРЕСА_5 загальною площею 240 кв. м (довжиною 40 м, шириною 6 м).
За результатами розгляду справи №307/2170/18, рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 08.09.2021, яке набрало законної сили відповідно до постанови Закарпатського апеляційного суду від 04.04.2022, в задоволенні позовних вимог Габор Н.М. було відмовлено. Постановою Верховного Суду від 22.12.2022 у справі №307/2170/18 постановлено доповнення до касаційної скарги Габор Наталії Миколаївни залишити без розгляду. Касаційне провадження за касаційною скаргою представника Габор Наталії Миколаївни - адвоката Коваленка Олександра Миколайовича на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 08.09.2021 та постанову Закарпатського апеляційного суду від 04.04.2022 відкрите на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України закрити. Касаційну скаргу представника Габор Наталії Миколаївни - адвоката Коваленка Олександра Миколайовича у частині підстав, передбачених пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України, залишити без задоволення. Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 08.09.2021 та постанову Закарпатського апеляційного суду від 04.04.2022 залишити без змін.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суди врахували, що відповідно до висновків, викладених у висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи та експерти з питань землеустрою №32167/19-41/4037/4038/20-41 від 16.03.2020, складеним Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз: 
1. Земельна ділянка, яка належить на праві власності Рак Г.С. , площею 0,0964 га, кадастровий номер 2124487000:03:005:0010, що розташована по АДРЕСА_1 , за своєю площею, визначеною технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та поземельною книгою, не виходить за площу земельної ділянки площею 0,105 га згідно Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ІV-ЗК №032815. Зокрема, площа земельної ділянки відповідно до технічної документації із землеустрою та поземельної книги (0,0964 га) є меншою від визначеної у Державному акті на право приватної власності на землю (0,105 га) на 0,0086 га (86 кв.м.). По ширині, визначеній технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та поземельною книгою, земельна ділянка площею 0,0964 га, кадастровий номер 2124487000:03:005:0010, не виходить за розміри, зображені на Державному акті на право приватної власності на земельну ділянку серії ІV-ЗК №032815. Зокрема: протяжність земельної ділянки відповідно до меж від А до Б згідно технічної документації із землеустрою та поземельної книги (23,33 метра) є меншою на 2,97 метра від цієї ж протяжності згідно Державного акту (26,3 метра); протяжність земельної ділянки відповідно до меж від В до Г згідно технічної документації із землеустрою та поземельної книги (21,4 метра) є меншою на 4,9 метра від цієї ж протяжності згідно Державного акту (26,3 метра); по довжині, визначеній технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та поземельною книгою, земельна ділянка площею 0,0964 га, кадастровий номер 2124487000:03:005:0010, виходить за розміри, зображені на Державному акті на право приватної власності на земельну ділянку серії ІV-ЗК №032815. Зокрема: протяжність земельної ділянки відповідно до меж від Б до В згідно технічної документації із землеустрою та поземельної книги (44,36 метра) є більшою на 4,36 метра від цієї ж протяжності згідно Державного акту (40,0 метра); протяжність земельної ділянки відповідно до меж від Г до А згідно технічної документації із землеустрою та поземельної книги (43,91 метра) є більшою на 3,91 метра від цієї ж протяжності згідно Державного акту (40,0 метра); за наслідками розробки зазначеної технічної документації із землеустрою земельна ділянка Рак Г.С. за шириною стала вужчою, аніж це визначено Державним актом на право приватної власності на землю.
2. Для встановлення факту, чи накладається земельна ділянка площею 0,0964 га, кадастровий номер 2124487000:03:005:0010, розташована по АДРЕСА_1 (згідно технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), на земельну ділянку, належну Габор Наталії Миколаївні , площею 0,105 га, що розташована на території урочища "Кривулі" Тереблянської сільської ради (згідно державного акту на право власності на землю IV-ЗК №032816 від 23.10.1997) необхідна наявність відповідної технічної документації на земельну ділянку, що перебуває у власності Габор Н.М. , зокрема результатів виконання топографо-геодезичних робіт, які проводяться відповідними фахівцями з використанням відповідного обладнання та бази даних. Така документація для проведення експертизи не надана. Згідно вихідних даних, земельна ділянка, належна Рак Г.С. , по межі від Г до А є суміжною із земельною ділянкою, що перебуває у власності Габор Н.М . Враховуючи той факт, що по ширині, визначеній технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та поземельною книгою, відповідно до меж від А до Б та від В до Г, земельна ділянка Рак Г.С. не виходить за розміри, зображені на державному акті, та за шириною стала вужчою, аніж це визначено державним актом, порушення меж суміжної земельної ділянки, що перебуває у власності Габор Н.М. , не може мати місця. Крім цього, за даними Публічної кадастрової карти України земельна ділянка з кадастровим номером 2124487000:03:005:0010, що належить на праві власності Рак Г.С. , не перебуває у перетині з іншими земельними ділянками.
3. Копія технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. Рак Ганні Степанівні , мешканці  АДРЕСА_7 , для індивідуального садівництва, розроблена ФОП Сімаковою О.В. у 2015 році, прошита, пронумерована у кількості вісімнадцять аркушів та скріплена підписом ОСОБА_6 та печаткою відділу у Тячівському районі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, містить певні недоліки за змістом та включає не увесь перелік документів, передбачених статтею 55 Закону України "По землеустрій" та пунктом 2.8. Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів №376 від 18.05.2010, зокрема, в складі Технічної документації відсутній план меж земельної ділянки, а матеріали польових топографо-геодезичних робіт представлені не повністю (з них відсутні: схема планової геодезичної основи, яка виконується на топографічній основі, з позначенням пунктів прив`язки до ДГМ чи ГМЗ; польовий абрис земельної ділянки з описом її меж та прив`язкою до точок знімальної основи (завірений печаткою виконавця); роздрукований електронний польовий журнал (завірений печаткою виконавця). Поряд з цим, вказані невідповідності не впливають на результати заходів, передбачених досліджуваною Технічною документацією, зокрема на реєстрацію земельної ділянки у Державному земельному кадастрі за фактичною площею - 0,0964 га кадастровим номером 2124487000:03:005:0010, оскільки компенсуються іншими наявними в складі технічної документації матеріалами, зокрема кадастровим планом земельної ділянки, відомістю обробки та характеристики визначення знімальної основи, відомістю обчислення координат.
Таким чином, суд виснував, що вказаним висновком експерта не встановлено факту порушення меж земельної ділянки, що перебуває у власності позивачки Габор Н.М. з боку суміжного землекористувача Рак Г.С. , та стверджено, що земельна ділянка Рак Г.С. не накладається (не перебуває у перетині) з іншими земельними ділянками, в тому числі із земельною ділянкою позивачки Габор Н.М. , та технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) Рак Г.С. відповідає вимогам законодавства та є належною підставою для реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі за фактичною площею - 0,0964 га та кадастровим номером 2124487000:03:005:0010.
Поряд з тим, як і при розгляді справи №307/2170/18, так і в межах судового розгляду даної справи, ФОП Габор Н.М. не надано доказів на підтвердження факту знаходження свердловини №12 у межах належної їй на підставі Державного акту на право приватної власності на землю IV-ЗК №032816 від 23.10.1997 земельної ділянки площею 0,105 га, розташованої на території урочища "Кривулі" Тереблянської сільської ради для ведення садівництва.
Аргументи ФОП Габор Н.М. щодо доведеності факту накладення меж земельної ділянки суміжного землекористувача Рак Г.С. на належну позивачці на праві власності земельну ділянку, мотивовані покликанням на висновок експерта №0055/2021 від 19.11.2021 за результатами проведеної на замовлення позивачки земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи, судом до уваги не приймаються з огляду на наступне.
Так, висновком експерта №0055/2021 від 19.11.2021 встановлено, що: 
- фактична конфігурація, розміри земельної ділянки належної на праві приватної власності гр. Габор Н.М. не співпадають з конфігурацією, розмірами зазначеними у державному акті серії ІУ-ЗК №032816 від 23.10.1997, що може свідчити про такі ймовірні варіанти: - імовірне накладання земельних ділянок суміжними землекористувачами; - неправильне вимірювання розмірів ділянки Габор Н.М. суміжних земельних ділянок та вирахування їх площі при розробленні правоустановлюючих документів на земельні ділянки через відсутність відповідного геодезичного обладнання;
- площа, конфігурація земельної ділянки, належної на праві власності гр. Рак Г.С. відповідно до державного акту на право власності №032815 від 23.10.1997 не відповідає матеріалам технічної документації із землеустрою щодо відновлення та встановлення меж земельної ділянки, що розроблена ФОП Сімакова О.В. від 2015 року з кадастровим №2124487000:02:001:0010. Окрім того в державному акті землі сан. "Тереблянський" межують з вказаною ділянкою по двох сторонах, тоді як у технічній документації вже лише з однієї, інша сторона замінена Габор Н.М. ;
- у технічній документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі гр. Рак Г.С. , яка виготовлена ФОП Сімаковою О.В. у 2015 році не зазначено зони першого поясу (суворого режиму), як і не зазначено саму свердловину №12;
- відстань від межі ділянки з Рак Г.С. до адміністративно побутової споруди - лазня змінюється від 1,0 м до 0,75 м. Ймовірне накладання земельних ділянок Габор Н.М. та Рак Г.С. , за умови, якщо припустити, що адміністративно-побутова споруда - лазня, була збудована на відстані 1 м від межі ділянки та з дотримання будівельних норм, які стосуються садибних житлових будинків.
Таким чином, як вбачається зі змісту вказаного експертного висновку №0055/2021 від 19.11.2021, судовим експертом не встановлено факту накладення земельних ділянок Габор Н.М. та Рак Г.С. , а тільки вказано про ймовірність такого накладення.
Натомість, висновком експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, наданому за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи та експерти з питань землеустрою №32167/19-41/4037/4038/20-41 від 16.03.2020, який покладено в основу судових рішень у справі №307/2170/18, що мають преюдиційне значення при розгляді даної справи №907/766/23, встановлено факт відсутності порушення меж земельної ділянки, що перебуває у власності позивачки Габор Н.М. з боку суміжного землекористувача Рак Г.С. , та стверджено, що земельна ділянка Рак Г.С. не накладається (не перебуває у перетині) з іншими земельними ділянками, в тому числі з земельною ділянкою позивачки Габор Н.М .
У свою чергу, Габор Н.М. при розгляді справи №307/2170/18, за наявності двох висновків експерта, що є взаємосуперечливими, не була позбавлена можливості звернутися до суду із клопотанням про призначення у справі додаткової чи повторної судової земельно-технічної експертизи із дорученням проведення такої тому самому чи іншому експерту.
За таких обставин, колегія суддів доходить до висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги ФОП Габор Н.М. щодо визнання права власності на земельну ділянку, на якій знаходиться свердловина №12 та будівля "Лазня", відповідно до Державного акту на землю IV - ЗК №032816 від 23.10.1997, що знаходяться за адресою: вул. Лікувальна, 1 "а", с. Теребля, Тячівський район, 3акарпатська область.
Оцінюючи підставність заявлених ФОП Габор Н.М. вимог щодо витребування майна в останнього набувача, а саме, свердловини №12, зареєстрованої в Державному реєстрі артезіанських свердловин (системний номер 109464 від 27.01.2022) за ТОВ "Вітар - Л", споруди бюветного комплексу (насосної станції) загальною площею 29,43 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2149147021244), 1/3 частки будівлі "Лазня" загальною площею 186,5 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1779066621244), певної частини земельної ділянки, яка накладається, (кадастровий номер 212448700:03;005:0309) площею 0,04 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2508920921080), колегія суддів зазначає наступне. 
Згідно з ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
За приписами ст. 328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
На підставі положень ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Зазначений спосіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння.
Відповідно до наведеної норми, власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна із чужого незаконного володіння із дотриманням вимог, передбачених Цивільним кодексом України.
Правовий аналіз положень ст. 387 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що у наведеній нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до невласника, який незаконно володіє майном, про вилучення цього майна в натурі.
Віндикаційний позов належить до речово - правових способів захисту; захищає право власності в цілому, оскільки він пред`являється у тих випадках, коли порушено права володіння, користування та розпорядження одночасно.
Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і недобросовісний).
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. 
Отже для застосування вимог ст. 387 Цивільного кодексу України необхідною умовою є доведення позивачем, насамперед, того факту, що позивач є власником майна. Тобто, особа яка звертається до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що перебуває у володінні відповідача.
Як вбачається із матеріалів справи, на підставі протоколу електронного аукціону з продажу спеціальних дозволів на користування надрами шляхом електронних торгів №SUE001-UA-20210511-61394 від 30.06.2021, Договору купівлі-продажу спеціального дозволу на користування надрами на аукціоні №4/10-21 від 21.07.2021, спеціального дозволу на користування надрами №6555 від 01.09.2021, Товариство з обмеженою відповідальністю "Вітар-Л" (відповідач 3) має право на видобування підземних мінеральних лікувальних вод Тереблянського родовища (свердловини №12) Тячівського району Закарпатської області.
У Державному реєстрі артезіанських свердловин, свердловина №12, із призначенням - для лікувально-курортних та оздоровчих цілей, за місцезнаходженням та приналежністю водокористувачу зареєстрована за водокористувачем ТОВ "Вітар-Л".
Таким чином, ТОВ "Вітар-Л" (відповідач 3) має право на видобування підземних мінеральних лікувальних вод Тереблянського родовища (свердловини №12) Тячівського району Закарпатської області, однак, не є власником свердловини №12 та і не може бути таким у відповідності до положень ст. 13 Конституції України та ст. 4 Кодексу України про надра.
Крім того, як вбачається із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на свердловину №12, як і будь-яке інше речове право на неї не зареєстровано за жодною особою, в тому числі, й за відповідачем 3 - ТОВ "Вітар Л".
Як зазначалось колегією суддів при розгляді вимоги ФОП Габор Н.М. про визнання за нею права власності на свердловину №12, у відповідності до положень ст. 13 Конституції України та ст. 4 Кодексу України про надра, надра є виключною власністю народу України і надаються тільки у користування, а тому, право власності на таку свердловину не може бути визнано ні за позивачкою ФОП Габор Н.М., ні за будь - якою іншою особою.
Відсутність підстав для набуття права власності на свердловину №12 як у відповідача 3 - ТОВ "Вітар-Л" чи будь - якої іншої особи, так і у самої ФОП Габор Н.М. , унеможливлює застосування положень ст. 387 Цивільного кодексу України, та має наслідком відмову в задоволенні вимоги ФОП Габор Н.М. про витребування в останнього набувача свердловини №12, зареєстрованої в Державному реєстрі артезіанських свердловин (системний номер 109464 від 27.01.2022) за ТОВ "Вітар - Л". 
Як вбачається із матеріалів справи, власником споруди бюветного комплексу (насосної станції) загальною площею 29,43 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2149147021244) на земельній ділянці з кадастровим номером 2124487000:03:005:0010, є Рак Ганна Степанівна .
Для державної реєстрації споруди бюветного комплексу (насосної станції) Рак Г.С. подано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації №ЗК101200716263 від 02.07.2020, технічний паспорт б/н від 02.07.2020, відомості з Державного земельного кадастру від 31.07.2020.
Із змісту декларації про готовність об`єкта до експлуатації №ЗК101200716263 від 02.07.2020 вбачається, що замовником будівництва споруди бюветного комплексу (насосної станції) є Рак Ганна Степанівна (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ).
Матеріалами справи встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 2124487000:03:005:0010, на якій збудовано споруду бюветного комплексу (насосної станції) на праві власності належить Рак Ганні Степанівні , та в подальшому за її заявою була поділена на дві земельні ділянки з присвоєнням їм нових кадастрових номерів.
Крім того, в межах судового розгляду справи №307/2170/18 щодо земельної ділянки з кадастровим номером 2124487000:03:005:0010 були визнані необгрунтованим аргументи Габор Н.М. про те, що під час відновлення земельної ділянки Рак Г.С були порушені межі належної Габор Н.М. земельної ділянки, тобто зменшилась площа земельної ділянки, змінилась конфігурація меж, а також було захоплено наявну на ділянці свердловину №12 Тереблянського родовища мінеральних вод та встановлено відсутність факту накладення (перетину) земельної ділянки з кадастровим номером 2124487000:03:005:0010 з іншими земельними ділянками, в тому числі з земельною ділянкою позивачки Габор Н.М .
Таким чином, матеріалами справи підтверджується правомірність набуття Рак Ганною Степанівною права власності на збудовану нею споруду бюветного комплексу (насосної станції) загальною площею 29,43 кв.м. та на належній їй земельній ділянці. 
В свою чергу, ФОП Габор Н.М. жодними доказами не підтверджено виникнення у неї будь-яких прав, в томі числі і права власності, на вказану споруду бюветного комплексу (насосної станції), що є підставою для відмови в задоволенні позовної вимоги про витребування в останнього набувача споруди бюветного комплексу (насосної станції) загальною площею 29,43 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2149147021244).
В обґрунтування вимоги про витребування в останнього набувача 1/3 частки будівлі "Лазня" загальною площею 186,5 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1779066621244) ФОП Габор Н.М. покликається на те, що оскільки будівля "Лазня" збудована на належній їй на праві власності земельній ділянці, то і право власності на таку належить їй повністю на всю будівлю, загальною площею 186,5 кв.м., незалежно від того, що рішенням Виконавчого комітету Тереблянської сільської ради народних депутатів від 28.10.1997 №33 дозвіл на будівництво лазні та адміністративно-побутової споруди надавався Рак Г.С. , ОСОБА_4 та Габор Н.М .
Розподіл такої будівлі без її згоди та подальшу реєстрацію прав власності на вказану будівлю за всіма трьома забудовниками у належній кожній з них частці 1/3 позивачка вважає неправомірною.
Як встановлено матеріалами справи та вже зазначалось колегією суддів попередньо, оскільки і рішення про надання дозволу на будівництво лазні та адміністративно-побутової будівлі, і технічна документація на будівництво лазні, і рішення органу місцевого самоврядування про оформлення права власності на будівлю лазні і сама реєстрація права власності на будівлю лазні приймалися, здійснювалися та оформлялися по відношенню до всіх трьох осіб забудовників: Габор Н.М. (позивачки), Рак Г.С. , ОСОБА_4 у належній кожній із них частці 1/3, у колегії суддів відсутні підстави для висновку щодо наявності права власності на збудовану будівлю " ІНФОРМАЦІЯ_1 " тільки у позивачки Габор Н.М. та у вказаній нею площі - 186,5 кв. м.
За положеннями ч. 2 ст. 328 Цивільного кодексу України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.
В даному випадку, ФОП Габор Н.М. до матеріалів справи не подано жодного доказу, який би спростовував наявність у Рак Г.С. права власності на 1/3 будівлю " ІНФОРМАЦІЯ_1 " чи підтверджував неправомірність набуття такого, а також свідчив би про набуття права власності у цій частині позивачкою - ФОП Габор Н.М . 
Наведене, в свою чергу, виключає можливість застосування положень ст. 387 Цивільного кодексу України та має наслідком відмову в задоволенні позовної вимоги ФОП Габор Н.М. про витребування в останнього набувача 1/3 частки будівлі "Лазня" загальною площею 186,5 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .
Аргументуючи позовну вимогу про витребування в останнього набувача певної частини земельної ділянки (кадастровий номер 212448700:03;005:0309, площею 0,04 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2508920921080), яка накладається на земельну ділянку позивачки, остання покликається на те, що здійснивши переміщення земельної ділянки в сторону суміжного користувача (позивачки), свердловина №12 та надкаптажна споруда опинилися на земельній ділянці Рак Г.С. , отже, відбулося накладення на земельну ділянку позивачки саме зі сторони землекористувача Рак Г.С .
За матеріалами справи колегією суддів встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 2124487000:03:005:0309 на праві приватної власності належить Рак Г.С . 
У свою чергу, вказана земельна ділянка з кадастровим номером 2124487000:03:005:0309 була утворена в результаті поділу земельної ділянки з кадастровим номером 2124487000:03:005:0010, площею 0,0964 га, за адресою: АДРЕСА_1 , належної на праві власності Рак Ганні Степанівні .
Стосовно земельної ділянки з кадастровим номером 2124487000:03:005:0010 судовим рішенням у справі №307/2170/18 встановлено відсутність факту накладення (перетину) з іншими земельними ділянками, в тому числі з земельною ділянкою позивачки Габор Н.М . 
Так, за результатами розгляду справи №307/2170/18 рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 08.09.2021, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 04.04.2022 та постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.12.2022, у задоволенні позовних вимог Габор Н.М. до Рак Г.С. , третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області відмовлено. 
При цьому, суди врахували, що відповідно до висновків, викладених висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи та експерти з питань землеустрою №32167/19-41/4037/4038/20-41 від 16.03.2020, не встановлено факту порушення меж земельної ділянки, що перебуває у власності позивачки Габор Н.М. з боку суміжного землекористувача Рак Г.С. , та стверджено, що земельна ділянка Рак Г.С. не накладається (не перебуває у перетині) з іншими земельними ділянками, в тому числі із земельною ділянкою позивачки Габор Н.М. , та технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) Рак Г.С. відповідає вимогам законодавства та є належною підставою для реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі за фактичною площею - 0,0964 га та кадастровим номером 2124487000:03:005:0010.
Частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
В постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.05.2023 у справі №910/18193/21 сформульовано наступні правові висновки щодо застосування положень частини 4 статті 75 ГПК України.
Факти, передбачені наведеною нормою, мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, що набрав законної сили. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що набрав законної сили. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.
Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення у справі, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (висновок викладений у постановах Верховного Суду від 24.05.2018 у справі №922/2391/16, від 16.04.2024 у справі №910/20417/21).
Преюдицію утворюють лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що відображується в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивостей преюдиціальності. Також преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин.
Важливим видається те, що обставини, встановлені у першій справі, яка є преюдиційною, мають належати до предмета доказування, тобто їх встановлення має бути необхідне для вирішення тієї справи. Оскільки предмет доказування спочатку визначається підставами позову, а потім обґрунтовується нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору, то питання про те, чи належав певний факт до предмета доказування, є питанням права, а не факту (постанова Верховного Суду від 12.04.2023 у справі №910/10892/21).
У даному контексті слід відзначити, що з урахуванням обставин, встановлених рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 08.09.2021, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 04.04.2022 та постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.12.2022, встановленою є відсутність факту накладення (перетину) належної Рак Г.С земельної ділянки з кадастровим номером 2124487000:03:005:0010, в результаті подальшого поділу якої була утворена земельна ділянка з кадастровим номером 2124487000:03:005:0309, з іншими земельними ділянками, в тому числі з земельною ділянкою позивачки Габор Н.М .
Наведена обставина виключає можливість задоволення позовної вимоги ФОП Габор Н.М. про витребування в останнього набувача певної частини земельної ділянки (кадастровий номер 212448700:03;005:0309, площею 0,04 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2508920921080), яка накладається на земельну ділянку позивачки.
Поряд з тим, колегією суддів враховується, що у постанові від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц).
Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо  права власності на це майно (пункт 9 частини 1 статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.
Однак, заявлений позивачкою спосіб захисту у вигляді витребування частини земельної ділянки не узгоджується з принципом реєстраційного підтвердження володіння нерухомим майном та правовою природою віндикаційного позову.
За усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду, щодо нерухомого майна володіння підтверджується не фактом фізичного утримання об`єкта, а державною реєстрацією відповідного речового права. Саме особа, за якою зареєстроване право власності чи інше речове право на нерухоме майно, вважається його законним володільцем.
Витребування майна як речово-правовий спосіб захисту спрямоване на відновлення володіння майном шляхом внесення відповідних змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас вимога про витребування лише частини земельної ділянки за відсутності сформованого як самостійний об`єкт цивільних прав об`єкта нерухомості та без оспорювання чи припинення зареєстрованих речових прав не забезпечує досягнення мети віндикаційного захисту.
Оскільки земельна ділянка є індивідуально визначеним об`єктом цивільних прав, який ідентифікується, зокрема, кадастровим номером, площею та межами, витребування невизначеної або не сформованої як окремий об`єкт частини земельної ділянки не узгоджується з принципом державної реєстрації речових прав та не може призвести до виникнення чи підтвердження володіння такою частиною земельної ділянки у встановленому законом порядку.
Отже обраний позивачкою спосіб захисту не є належним, оскільки його задоволення не призведе до відновлення порушеного права шляхом набуття або підтвердження зареєстрованого володіння нерухомим майном, що суперечить принципу реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю.
Статтею 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України).
Об`єктом судового захисту відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України є саме порушене, невизнане або оспорюване право чи інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні чи невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Саме така особа, яка спричинила ці наслідки для позивача щодо його права є стороною у спірному правовідношенні.
В силу положень ст. 14 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Частиною 1 статті 41 ГПК України встановлено, що у справах позовного провадження учасниками справи є сторони та треті особи.
За приписами ч. 1, 3, 4 ст. 45 ГПК України, сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у ст. 4 цього Кодексу, зокрема, фізичні і юридичні особи. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.07.2023 у справі №910/15792/20 сформулювала правовий висновок про те, що сторони - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник). При цьому, відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача.
Водночас, поняття "сторона у спорі" може не бути тотожним за змістом поняттю "сторона у процесі": сторонами у процесі є такі його учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача (такі висновки сформульовані в постановах Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №183/1617/16, від 29.05.2019 у справі №367/2022/15-ц, від 07.07.2020 у справі №712/8916/17, від 09.02.2021 у справі №635/4741/17, від 06.09.2023 у справі №826/18028/16 та від 12.12.2023 у справі №907/268/22).
Захисту в судовому порядку підлягають порушене право й охоронювані законом інтереси позивача саме від відповідача (аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №910/17792/17 та постанові Верховного Суду від 12.12.2023 у справі №907/268/22).
З аналізу вказаних норм права випливає, що належним відповідачем є така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, тоді як неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Належним суб`єктним складом відповідачів є склад відповідачів, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи не визнаного матеріального правовідношення.
Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (аналогічний висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц та від 05.07.2023 у справі №910/15792/20, постановах Верховного Суду від 12.12.2023 у справі №907/268/22, від 08.04.2026 у справі №910/972/25).
Саме суд на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ГПК України, враховуючи завдання господарського судочинства, має визначити характер спірних правовідносин та суб`єктів, які є учасниками цих правовідносин (сторони спору), і за результатами цього вирішити відповідний спір.
За положеннями ч. 1, 2, 3, 4 ст. 48 ГПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених в частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.
Суд під час розгляду справи повинен вирішувати спір, виходячи зі складу сторін, які визначені позивачем, і не вправі зі своєї ініціативи без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів (подібний висновок Верховного Суду викладений у постановах від 13.04.2021 у справі №925/440/18, від 29.08.2023 у справі №912/1550/22, від 12.12.2023 у справі №907/268/22 та від 24.09.2024 у справі №910/4588/23).
Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц, від 26.11.2019 у справі №905/386/18, від 05.07.2023 у справі №910/15792/20 та в постановах Верховного Суду від 31.08.2021 у справі №921/273/20, від 12.12.2023 у справі №907/268/22, від 30.10.2024 у справі №910/9383/23 та від 23.10.2024 у справі №910/14451/22, пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ГПК України.
Верховний Суд у постановах від 28.10.2020 у справі №761/23904/19, від 20.01.2021 у справі №203/2/19, від 12.12.2023 у справі №907/268/22 та від 30.10.2024 у справі №910/9383/23, від 08.04.2026 у справі №910/972/25, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2023 у справі №686/20282/21 дійшов висновку, що визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
Якщо заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків іншої особи, яка не залучена до участі у справі в якості відповідача, вони не можуть бути розглянуті судом, оскільки лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення (постанови Верховного Суду від 21.11.2022 у справі №754/16978/21, від 04.09.2024 у справі № 922/42/24 та від 30.10.2024 у справі №910/9383/23).
Незалучення усіх належних відповідачів виключає можливість вирішення судом цього спору по суті заявлених вимог (аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 06.09.2023 у справі №757/8221/19-ц, від 12.12.2023 у справі №907/268/22 та від 22.05.2024 у справі №906/1105/22).
Таким чином, належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи інтерес позивача саме від відповідача. 
Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
За змістом ст. 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції України або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (ч. 10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування").
Отже підставами для визнання незаконним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.
Частиною 6 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення.
Із системного аналізу наведених положень законодавства можна дійти висновку про те, що у випадку заявлення позовних вимог про визнання незаконним акта (рішення) органу місцевого самоврядування, належним відповідачем за такими позовними вимогами має бути саме орган місцевого самоврядування, що прийняв таке оскаржуване рішення.
ФОП Габор Н.М., обґрунтовуючи незаконність рішення виконкому Тереблянської сільської ради №5 від 22.02.2000, покликається на те, що вказаним рішенням порушуються її права як одноосібного власника будівлі "Лазня", збудованої на її приватній земельній ділянці, оскільки таким рішенням вирішено здійснити оформлення права власності на будівлю "Лазня" за всіма трьома забудовниками у належній їм частці 1/3, проте, за відсутності дозволу позивачки на розподіл належного їй майна та відповідних доказів щодо спільного будівництва вказаного об`єкту всіма забудовниками.
Проте, заявляючи позовну вимогу про визнання недійсним рішення виконкому Тереблянської сільської ради №5 від 22.02.2000, ФОП Габор Н.М. орган місцевого самоврядування, яким прийнято оспорюване рішення, відповідачем за такою позовною вимогою не визначила.
При цьому, як вже зазначалось колегією суддів, визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача.
Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.02.2024 у справі №902/1331/22, вирішуючи спір, суд залежно від характеру правовідносин зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, та, встановивши факт пред`явлення позову до неналежного відповідача, відсутність клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем, незалучення до участі у справі співвідповідача, суд відмовляє в задоволенні позову саме із зазначених підстав.
Пред`явлення позовної вимоги до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові та виключає необхідність надавати оцінку іншим аргументам позивачки, які стосуються передусім з`ясування обставин обґрунтованості/необґрунтованості зазначеної позовної вимоги, оскільки дослідженню цих обставин має передувати встановлення належного суб`єктного складу учасників спірних правовідносин (близький за змістом висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі №910/15792/20, у постанові Верховного Суду від 11.09.2025 у справі №922/2315/16 (922/4156/23).
У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Так, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки від порушення його прав.
При цьому, надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. 
Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. 
Крім того, ЄСПЛ акцентував, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом. Як ефективний необхідно розуміти такий спосіб, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам (постанова Верховного Суду від 29.01.2025 у справі №907/398/22).
На підставі ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, у спосіб встановлений ст. 16 Цивільного кодексу України: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
В свою чергу, цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За своїм призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Першочергово захист цивільних прав та інтересів полягає у з`ясуванні того, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.
Отже суд першочергово перевіряє, чи були порушені права позивача, яким способом вони мають бути поновлені і чи є відповідні позовні вимоги у справі. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 199/8324/19, у постанові Верховного Суду від 26.03.2026 у справі №910/10968/23.
Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних та юридичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Суд, відповідно до викладеної в позові вимоги, може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, який не суперечить закону, але лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/3156/17, постанова Верховного Суду від 14.04.2026 у справі №924/80/25).
За змістом ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
В силу положень ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Статтею 386 Цивільного кодексу України визначено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності (ч. 1); власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (ч. 2).
За змістом статті 387 Цивільного кодексу України власник майна має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 Цивільного кодексу України) і цей спосіб захисту може бути реалізовано шляхом подання віндикаційного позову. Позивачем у віндикаційному позові є власник майна, а відповідачем - особа, яка незаконно володіє майном, тобто заволоділа ним без достатньої правової підстави та за якою зареєстровано право власності на це майно.
Для застосування вимог ст. 387 Цивільного кодексу України необхідною умовою є доведення позивачем, насамперед, того факту, що позивач є власником майна. Тобто, особа яка звертається до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що перебуває у володінні відповідача.
Проте, з`ясовуючи обставини даної справи з урахуванням поданих сторонами доказів, судом не встановлено факту безспірної одноосібної належності на праві власності ФОП Габор Н.М. зазначеного в оскаржуваному рішенні виконавчого комітету Тереблянської сільської ради №5 від 22.02.2000 майна - будівлі "Лазня". 
Позов про витребування майна на підставі ст. 387 Цивільного кодексу України підлягає задоволенню у випадку, якщо у власника майна, що вибуло з його володіння і перебуває у неправомірному володінні іншої особи, залишається право на це майно.
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що власник з дотриманням вимог ст. 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.
У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. До предмету доказування за віндикаційним позовом входить також і встановлення факту наявності спірного майна у незаконному володінні відповідача на час звернення з позовом до суду.
Віндикаційний позов може застосовуватися лише у випадку відсутності між позивачем і відповідачем зобов`язальних відносин. Матеріально-правова вимога позивача у віндикаційному позові повинна мати відповідні підстави, що тягнуть за собою визначені законом правові наслідки.
Отже якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений у такий спосіб. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є правомірним та ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 22.02.2022 у справі №761/36873/18, від 04.02.2026 у справі №910/6654/24. 
Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 (провадження № 12-84гс20); постанова Верховного Суду від 08.04.2026 у справі №921/46/24). 
За усталеною практикою Верховного Суду, власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст. 387, 388 Цивільного кодексу України, є неефективними. 
Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №183/1617/16, від 21.08.2019 у справі №911/3681/17, від 22.01.2020 у справі №910/1809/18, від 22.06.2021 у справі №200/606/18, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц, від 02.07.2025 у справі №902/122/24 (провадження №12-15гс25).
В даному випадку, встановлення колегією суддів обґрунтованості та задоволення заявлених ФОП Габор Н.М. вимог про визнання недійсними рішення виконкому Тереблянської сільської ради №5 від 22.02.2000, запису в реєстровій книзі №2 бюро технічної інвентаризації та виданого свідоцтва на право власності про розподіл адміністративно-побутової споруди (комплексу) не призведе до відновлення порушених прав ФОП Габор Н.М., оскільки потребувала застосування додаткових способів захисту (з метою поновлення права власності), оцінку яким судом надано вище.
Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, обрання особою неналежного способу захисту порушеного права в судовому порядку, який не відповідає як змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і характеру його порушення, а також не призводить до поновлення порушеного права цієї особи, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/2260/17, постанова Верховного Суду від 02.07.2025 у справі №907/1019/21).
Відтак колегія суддів доходить до висновку про відмову в задоволенні вимог ФОП Габор Н.М. про визнання недійсними рішення виконкому Тереблянської сільської ради №5 від 22.02.2000, запису в реєстровій книзі №2 бюро технічної інвентаризації та виданого свідоцтва на право власності про розподіл адміністративно-побутової споруди (комплексу).
Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України, за загальним правилом, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Виходячи з вимог статті 261 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише, якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.
З наведеного випливає, що застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог.
Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі №910/18560/16, у постанові Верховного Суду від 09.04.2026 у справі №922/511/24.
Беручи до уваги той факт, що за наслідками розгляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним рішення виконкому Тереблянської сільської ради №5 від 22.10.2000, запису в реєстровій книзі №2 Бюро технічної інвентаризації та виданого свідоцтва на право власності про розподіл адміністративно-побутової споруди, застосування строку позовної давності до останніх є неможливим в силу вимог ст. 261 Цивільного кодексу України.
З урахуванням вищенаведених обставин у сукупності, колегія суддів доходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у даній справі повністю.
Беручи до уваги встановлені судом обставини, наявні в матеріалах справи документальні докази та аргументи, озвучені сторонами в ході судового розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що заявлені ФОП Габор Н.М. вимоги є необґрунтованими, безпідставними та неефективними, а відтак, у задоволенні таких слід відмовити. 
Згідно із ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Положеннями ст. 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
На підставі ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
В силу ч. 1 ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).
Позивачка доказів на підтвердження наведених нею обставин та обґрунтувань суду не надала. Аргументи позивачки не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи та положеннях законодавства. 
Таким чином, колегія суддів доходить до висновку про відмову в задоволенні позову повністю.
Щодо поданого ФОП Габор Н.М. клопотання б/н від 18.09.2025 (вх. №02.3.1-02/8147/25 від 18.09.2025), яким остання просить визнати неналежними, недопустимими та недостовірними частину із поданих відповідачкою 2 до матеріалів даної справи доказів (документів), а саме: - листа Держгеонадра від 26.12.2018 як такого, що стосується законності видачі дозволу на використання надр на свердловину №12, та не стосується предмету позовних вимог у даній справі; - відповіді Закарпатської геолого-гідрогеологічного центру №04/19 від 28.02.2019, як такого, що не підтверджує факт невиконання МП "Гідрогеолог" відновлювальних робіт щодо свердловини №12; - дозволу на використання надр, як документу, що не підтверджує права власності на свердловину; - витягу із Державного реєстру артезіанських свердловин про реєстрацію свердловини №12 за ТОВ "Вітар-Л", як такого, що не підтверджує набуття права власності на свердловину №12, оскільки відомості до Державного реєстру артезіанських свердловин внесені не у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України №963 від 08.10.2012; - ухвали Берегівського районного суду від 20.07.2020, як такої, що немає преюдиційного значення при розгляді даної справи, в тому числі і встановлених у її змісті обставин; - відомостей із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію за Рак Г.С. права власності на 1/3 будівлі "Лазня", бюветного комплексу (насосної станції) та земельної ділянки з кадастровим номером 2124487000:03:005:0309, оскільки сама державна реєстрація не є способом набуття прав власності, а лише становить засіб підтвердження фактів набуття, суд зазначає наступне.
Згідно із ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ч. 2 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України).
На підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України ("допустимість доказів") обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
В свою чергу, допустимість доказів означає, що у певних випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування (постанови Верховного Суду від 25.02.2021 у справі №913/38/20, від 14.04.2021 у справі №910/7431/19, від 01.04.2026 у справі №917/462/25).
Із врахуванням положень ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належність доказів полягає в тому, що господарський суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Тобто з усіх наявних у справі доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню при вирішенні спору. Відтак, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову.
Як вбачається зі змісту ст. 78 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Належність, як змістовна характеристика та допустимість, як характеристика форми, є властивостями доказів, оскільки вони притаманні кожному доказу окремо і без їх одночасної наявності жодний доказ не може бути прийнятий судом.
У той же час позивачкою взагалі не зазначено наявності передбачених чинним законодавством обставин, які б зумовлювали визнання поданих стороною відповідачки 2 доказів недопустимим, тобто такими, які не можуть підтверджувати обставину реєстрації за Рак Г.С. права власності на 1/3 будівлі "Лазня", бюветного комплексу (насосної станції) та земельної ділянки з кадастровим номером 2124487000:03:005:0309. 
Позивачка помилково ототожнює категорії належності, допустимості та достовірності доказів та не враховує вимоги ч. 2 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої саме суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
У даному випадку, колегія суддів, керуючись положеннями статей 73, 74, 76, 77, 86 ГПК України, на підставі допустимих доказів у їх сукупності встановила обставину відсутності у позивачки підстав для набуття прав власності на свердловину №12, споруду бюветного комплексу (насосної станції), 1/3 частки будівлі "Лазня" загальною площею 186,5 кв.м., певної частини земельної ділянки, яка накладається, (кадастровий номер 212448700:03;005:0309), захист яких був би можливим у порядку ст. 387 Цивільного кодексу України, як єдиного ефективного способу захисту порушених прав власника на майно, яким незаконно заволоділа інша особа.
Клопотанням б/н від 18.09.2025 (вх. №02.3.1-02/8149/25 від 18.09.2025) позивачка просить суд визначитись відповідно до ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України щодо нікчемності правочинів, а саме: акту приймання - передачі №1233,1234 від 01.05.2023 щодо передачі земельної ділянки з кадастровим номером 2124487000:03:005:0309, площею 0,04 га, на якій розташована свердловина №12 та надкаптажна споруда, до статутного капіталу ТОВ "Вітар-Л", а також Договору купівлі-продажу земельної ділянки №248 від 31.01.2025, на підставі якого ТОВ "Вітар-Л" продало земельну ділянку з кадастровим номером 2124487000:03:005:0309 громадянці Рак Г.С. , яка є директором та засновником ТОВ "Вітар-Л", та на підставі якого громадянка Рак Г.С. вказану земельну ділянку передала в оренду ТОВ "Вітар-Л". 
На переконання позивачки, відповідно до судових рішень, постановлених у межах справи №5008/988/2011, ФОП Рак Г.С. втратила право власності на майно: свердловину №12, надкаптажну споруду, будівлю "Лазня" та земельну ділянку, на якій розміщене вказане майно, і вчинення нею дій щодо передачі та відчуження земельної ділянки 2124487000:03:005:0309, на якій розташована свердловина №12 та надкаптажна споруда, вже після втрати такого права власності, порушує майнові права позивачки.
Зазначене у Договорі купівлі-продажу земельної ділянки №248 від 31.01.2025 застереження "щодо земельної ділянки кадастровий номер 2124487000:03:005:0309 площею 0,04 га (для розміщення артезіанських свердловин) відсутні судові спори, самовільного будівництва на земельній ділянці немає; земельна ділянка вільна від будь-яких прав третіх осіб"; "обмеження у використанні земельної ділянки не встановлені", позивачка вважає таким, що не відповідає дійсності, оскільки, на її переконання, на цій земельній ділянці знаходиться свердловина №12 та побудований бюветний комплекс (насосна станція), використання земельної ділянки має обмеження зони першого поясу (суворого режиму), а по відношенню до самої земельної ділянки наявний спір, що розглядається Господарським судом Закарпатської області. Із покликанням на Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" позивачка стверджує, що під час подання заяви про державну реєстрацію прав заявник зобов`язаний повідомити державного реєстратора про наявність встановлених законом обтяжень речових прав на нерухоме майно.
За доводами позивачки, вказані обставини свідчать про нікчемність акту приймання - передачі №1233,1234 від 01.05.2023 щодо передачі земельної ділянки з кадастровим номером 2124487000:03:005:0309, площею 0,04 га, на якій розташована свердловина №12 та надкаптажна споруда, до статутного капіталу ТОВ "Вітар-Л", та Договору купівлі-продажу земельної ділянки №248 від 31.01.2025.
Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.
Таким чином, відповідно до положень ст. 215 Цивільного кодексу України, існує розмежування видів недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом, та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом.
Отже якщо недійсність певного правочину встановлена законом, вимога про визнання його недійсним за загальним правилом не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №463/5896/14-ц, від 04.06.2019 у справі №916/3156/17).
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину наведені в ст. 203 Цивільного кодексу України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Порушення цих вимог тягне за собою недійсність вчиненого правочину.
Нікчемними за законом вважаються правочини що вчинені: без додержання обов`язкової письмової форми (для яких встановлена законом виключно письмова форма) (ст. 208 Цивільного кодексу України); без додержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення (ст. 220 Цивільного кодексу України); малолітньою особою за межами своєї цивільної дієздатності (ст. 221 Цивільного кодексу України); особою, цивільна дієздатність якої обмежена за межами її цивільної дієздатності (ст. 223 Цивільного кодексу України); без дозволу органів опіки та піклування (ст. 224 Цивільного кодексу України); якщо своєю суттю порушують публічний порядок (ст. 228 Цивільного кодексу України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.12.2024 у справі №916/379/23 вказувала на те, що акт приймання-передачі майна до складу статутного капіталу є правочином, який підтверджує волевиявлення сторін, має юридичні наслідки - перехід права власності на нерухоме майно від однієї особи до іншої, а отже оскарження правочину, оформленого актом (у розумінні ст. 202 Цивільного кодексу України) є належним способом захисту цивільних прав та обов`язків у розумінні ст. 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України (постанова Верховного Суду від 19.03.2025 у справі №910/17461/23).
Неодноразово Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що згідно з частинами першою та другою ст. 228 Цивільного кодексу України правочин, спрямований, зокрема, на незаконне заволодіння майном фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, порушує публічний порядок і є нікчемним. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі №688/2908/16, у постанові Верховного Суду від 12.02.2025 у справі №926/5615/23.
Наполягаючи на нікчемності акту приймання - передачі №1233,1234 від 01.05.2023 щодо передачі земельної ділянки з кадастровим номером 2124487000:03:005:0309, площею 0,04 га, на якій розташована свердловина №12 та надкаптажна споруда, до статутного капіталу ТОВ "Вітар-Л", та Договору купівлі-продажу земельної ділянки №248 від 31.01.2025, позивачкою не наведено підстав, з якими законодавчо пов`язується нікчемність правочину, а також не доведено порушення її прав внаслідок вчинення такого, оскільки як підтверджується матеріалами справи та встановлено судом, позивачка не має та не мала прав власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2124487000:03:005:0309, площею 0,04 га, свердловину №12 та надкаптажну споруду, що виключає висновок про незаконне заволодіння належним саме їй майном.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 19.03.2025 заяву Фізичної особи - підприємця Габор Наталії Миколаївни про забезпечення позову у справі №907/766/23 задоволено частково.
Заборонено Фізичній особі - підприємцю Рак Ганні Степанівні, АДРЕСА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) вчиняти дії щодо продажу, передачі, дарування або інші дії, які можуть призвести до зміни останнього набувача, щодо 1/3 частки будівлі "Лазня" загальною площею 186,5 кв.м., розташованої за адресою: вул. Лікувальна, 1 "а", с. Теребля, Тячівський район, 3акарпатська область (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1779066621244), споруди бюветного комплексу (насосної станції) загальною площею 29,43 кв.м., розташованої за адресою: с. Теребля, вул. Лікувальна, 4, Тячівський район, Закарпатська область (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2149147021244) та земельної ділянки площею 0,04 га, яка знаходиться за адресою: вул. Лікувальна, б/н, с. Теребля, Тячівський район, Закарпатська область (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2508920921080) до набрання законної сили рішенням суду в даній справі.
Застосовано зустрічне забезпечення шляхом зобов`язання Фізичної особи - підприємця Габор Наталії Миколаївни, АДРЕСА_4 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) внести на депозитний рахунок Господарського суду Закарпатської області (код ЄДРПОУ 03499922; рахунок в форматі IBAN UA868201720355209001000018459; ДКСУ м. Київ; МФО 820172) грошові кошти в сумі 10 000 грн (Десять тисяч гривень) у десятиденний строк із дня постановлення даної ухвали.
В решті вимог, викладених Фізичною особою - підприємцем Габор Наталією Миколаївною про забезпечення позову у справі №907/766/23, відмовлено.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 26.03.2025 відмовлено в задоволенні клопотання Фізичної особи - підприємця Габор Наталії Миколаївни, с. Теребля Тячівського району Закарпатської області б/н від 24.03.2025 (вх. №02.3.1-02/2813/25 від 24.03.2025) про скасування заходів зустрічного забезпечення у справі №907/766/23.
Постановою Західного апеляційного господарського суду від 01.07.2025 апеляційні скарги Фізичної особи-підприємця Рак Ганни Степанівни б/н від 04.04.2025 (вх. суду від 04.04.2025 №01-05/1000/25) та Фізичної особи - підприємця Габор Наталії Миколаївни б/н від 01.04.2025 (вх. суду від 07.04.2025 №01-05/1027/25) залишено без задоволення, ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 19.03.2025 у справі №907/766/23 - залишено без змін.
Постановою Західного апеляційного господарського суду від 01.07.2025 ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 26.03.2025 у справі № 907/766/23 скасовано. Прийнято нове судове рішення, яким клопотання Фізичної особи-підприємця Габор Наталії Миколаївни про скасування зустрічного забезпечення задоволено, скасовано зустрічне забезпечення, вжите ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 19.03.2025 у справі № 907/766/23.
Відповідно до ч. 1 ст. 145 Господарського процесуального кодексу України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.
Частиною 9 статті 145 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. 
Беручи до уваги наведені вище норми чинного процесуального законодавства та ухвалене судом рішення про відмову у задоволенні позову, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення, вжиті ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 19.03.2025 у справі №907/766/23.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ У СПРАВІ

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 06.11.2023 позивачці - Фізичній особі - підприємцю Габор Наталії Миколаївні, с. Теребля Тячівського району Закарпатської області відстрочено сплату судового збору за подання позовної заяви до ухвалення судом рішення у справі №907/766/23. 
За приписами ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України відмова судом у задоволенні позовних вимог повністю є підставою для покладення судових витрат на позивача.
У відповідності до приписів ч. 2 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір" (далі - Закон) судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Згідно з підп. 1 п. 2 ст. 4 Закону, за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюється у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. За подання до суду позовної заяви немайнового характеру - 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб (підп. 2 п. 1 ст. 4 Закону).
При цьому, за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру (ч. 3 ст. 6 Закону).
На підставі ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць становить - 2684 грн.
В силу положень п. 2 ч. 1 ст. 163 Господарського процесуального кодексу України у позовах про визнання права власності на майно або його витребування ціна позову визначається вартістю майна.
Отже судовий збір з позовної заяви про визнання права власності на майно, витребування або повернення майна як рухомих речей, так і нерухомості, визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру.
В свою чергу, до позовних заяв немайнового характеру відносяться позовні вимоги, які не підлягають вартісній оцінці.
У даному випадку, позивачкою у даній справі об`єднано позовні вимоги як майнового характеру (про визнання права власності та витребування майна - 8 вимог) та немайнового характеру (про визнання недійсним рішення, свідоцтва та запису в реєстровій книзі - 3 вимоги).
Враховуючи, що позовні вимоги про визнання права власності та витребування майна є вимогами майнового характеру, розмір судового збору за такими позовними вимогами має бути обрахований виходячи із вартості майна. Проте, до матеріалів даної справи позивачкою не долучено документів, якими б визначалась вартість спірного майна.
Водночас Законом України "Про судовий збір" визначений перелік осіб, які безумовно звільнені від сплати судового збору у всіх інстанціях у силу закону, який наділяє їх певним статусом, або виходячи із чітко визначеного предмета спору. Цей перелік наведений у статті 5 зазначеного Закону та є вичерпним.
Положеннями ст. 8 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) особами, які подають позовну заяву, іншу заяву, скаргу, апеляційну чи касаційну скаргу є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.
Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.
Як вбачається із долученої позивачкою довідки відділу обслуговування громадян №7 управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області №2756459701772718 від 22.03.2023, Габор Н.М. перебуває на обліку в Головному управлінні ПФУ в Закарпатській області та отримує пенсію по інвалідності ІІІ групи (загальне захворювання) в розмірі 2093 грн щомісячно.
Тобто із урахуванням наведеної інформації Пенсійного фонду, у 2022 році загальний розмір пенсії позивачки склав суму 25 116 грн.
Водночас із поданих позивачкою копій податкових декларацій про майновий стан і доходи за 2021 та 2022 роки, а також довідки Тячівської ДПІ Головного управління ДПС у Закарпатській області №2382/АП/07-16-57-02 від 12.10.2023 вбачається, що у позивачки - Габор Н.М. за 2021 та 2022 роки доходів не задекларовано.
Враховуючи викладене та те, що сума судового збору тільки за немайновими вимогами позивачки складає 8052 грн (2684 грн х 3), що перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивачки (25 116 грн х 5%), колегія суддів доходить до висновку про наявність правових підстав для звільнення ФОП Габор Н.М. від сплати судового збору за подання позовної заяви у справі №907/766/23.

Керуючись ст. 11, 13, 14, 73 - 79, 86, 129, 130, 145, 210, 220, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, ст. 8 Закону України "Про судовий збір"

СУД УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю. 

2. Звільнити Фізичну особу - підприємця Габор Наталію Миколаївну, с. Теребля Тячівського району Закарпатської області від сплати судового збору за подання позовної заяви у справі №907/766/23.

3. Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 19.03.2025 у справі №907/766/23.

4. На підставі ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду, згідно зі ст. 256 Господарського процесуального кодексу України, подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.

5. Вебадреса сторінки на офіційному вебпорталі судової влади України в Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по даній справі, - http://court.gov.ua/fair/sud5008/ або http://www.reyestr.court.gov.ua. 

У зв`язку із проходженням головуючою суддею Пригарою Л.І. підготовки для підтримання кваліфікації голів і заступників голів місцевих загальних, господарських та окружних адміністративних судів, апеляційних судів, Вищого антикорупційного суду, Касаційних судів у складі Верховного Суду з 25.05.2026 по 27.05.2026, перебуванням головуючої судді Пригари Л.І. у відрядженні з 28.05.2026 по 30.05.2026, перебуванням у відпустці учасників колегії - судді Лучка Р.М. з 14.05.2026 по 15.05.2026 включно, судді Пригузи П.Д. з 28.05.2026 по 29.05.2026 включно, повне судове рішення складено та підписано 03.06.2026.

Головуючий суддя Л.І. Пригара 

Суддя Р.М. Лучко 

Суддя П.Д. Пригуза