ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2026 року
м. Київ

справа № 502/15/23
провадження № 61-1834св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І.,

учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на постанову Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року у складі колегії суддів: Карташова О. Ю., Коновалової В. А., Кострицького В. В.,
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
В січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. 
Позов мотивований тим, що 01 січня 2021 року між сторонами був укладений договір позики, за умовами якого позивачем було передано відповідачу грошові кошти в сумі 22 114 дол. США та 102 010,00 грн зі строком повернення до 31 грудня 2021 року у тій самій валюті, в якій вони були отримані, а також сплати процентів за користування у розмірі 2 % щомісячно. На підтвердження отримання коштів відповідач надав особисто написану письмову розписку від 01 січня 2021 року. У зазначений строк грошові кошти не були повернуті. 
Крім того, 01 січня 2021 року між сторонами був укладений договір позики, за умовами якого позивачем було передано відповідачу грошові кошти в сумі 22 620 дол. США зі строком повернення до 31 грудня 2021 року у тій самій валюті, в якій вони були отримані, а також сплати процентів за користування у розмірі 2 % щомісячно. На підтвердження отримання коштів відповідач надав особисто написану письмову розписку від 01 січня 2021 року.
У січні 2022 року ОСОБА_2 повернув грошові кошти в сумі 22 620 дол. США, але не сплатив проценти.
Враховуючи викладене позивач просив:
стягнути з відповідача заборгованість за договорами позики від 01 січня 2021 року у розмірі 38 157,52 дол. США, що складається з суми основного боргу у розмірі 22 114,00 дол. США, а також процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі 16 043,52 дол. США та у розмірі 150 974,80 грн, що складається з суми основного боргу у розмірі 102 010,00 грн, а також процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі 48 964,80 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 07 лютого 2023 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 13 лютого 2023 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 01 січня 2021 року в розмірі 22 114,00 грн та відсотки в розмірі 10 614,72 грн, а всього 32 728, 72 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Рішення мотивовано тим, що з розписки від 01 січня 2021 року, наданої відповідачем позивачу як доказ отриманих коштів, не можливо дійти висновку про те, що позивачем було надано у борг саме 22 114,00 дол. США та 102 010 грн, визначених договором від 01 січня 2021 року, так як в розписці йде мова про отримання відповідачем ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошей в сумі «Двадцять дві 114» під 2 %. Тобто, з тексту розписки можна дійти висновку, що відповідач отримав від позивача грошові кошти в розмірі 22 114, проте без визначення, у якій саме грошовій одиниці - гривні чи в іноземній валюті.
Представник відповідача наголошував на тому, що позивачем надано відповідачу лише частину обумовлених договором позики від 01 січня 2021 року грошових коштів, а саме у розмірі 22 114 грн, про таку ж саму суму йдеться й у розписці, наданій відповідачем позивачу як доказ частини отриманого боргу, позивачем у свою чергу не надано жодного належного доказу того, що ним дійсно надано позивачу у борг грошові кошти у розмірах обумовлених договором позики. Дійсно, в договорі позики сторони обумовили розмір позики та виконання зобов`язання як у іноземній валюті так і у національній валюті України - гривні, проте позивачем договір позики виконано частково, а саме надано відповідачу у борг грошові кошти у національній одиниці України саме в розмірі 22 114 грн, вказані кошти відповідачем повернуті в обумовлений термін не були, відтак підлягають до стягнення на користь позивача.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 07 лютого 2023 року скасовано в частині відмови у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 боргу в сумі 38 157,52 дол. США та ухвалено в цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договорами позики від 01 січня 2021 року у розмірі 38 157,52 дол. США, що складається з суми основного боргу за договором від 01 січня 2021 року у розмірі 22 114 дол. США та процентів за користування грошовими коштами у розмірі 10 614,72 дол. США, а також процентів за користування грошовими коштами за договором від 01 січня 2021 року у розмірі 5 428,80 дол. США. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення боргу за договором позики та стягнення лише тієї суми, яка підтверджена розпискою, є вірним, однак суд помилково стягнув позику в національній валюті, а тому рішення підлягає зміні в частині визначення валюти стягнення.
З розписки від 01 січня 2021 року вбачається, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі «двадцять две 114» під 2 %, але за змістом договору позики від 01 січня 2021 року - пункт 3.1.1 позикодавець передає позичальнику грошові кошти у позику в розмірі 22 114 (двадцять дві тисячі сто чотирнадцять) дол. США, та 102 010 (сто дві тисячі десять) грн.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що стягненню підлягає сума боргу у розмірі та у валюті, яка визначена договором, тобто 22 114 дол. США, що відповідатиме вимогам статті 1046 ЦК України та 533 ЦК України. Суд першої інстанції помилково дійшов висновку про стягнення суми боргу, у національній валюті гривні, тоді як позика надавалась у іноземній валюті долари США, і в позовній заяві позивач просив стягнути суму боргу у доларах США.
Договорами позики від 01 січня 2021 року встановлено, що позика передається під 2% щомісячно. Таким чином, за користування грошовими коштами з ОСОБА_2 підлягає стягненню за договором позики № 1 в сумі 10 614,72 дол. США та за договором № 2 в сумі 5 428,80 дол. США.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
14 лютого 2025 року ОСОБА_2 через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції помилково дійшов висновку, що «письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику».
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Між тим апеляційний суд не дійшов однозначного висновку щодо природи предмету вказаної розписки, оскільки не дослідив, в якій конкретній валюті були передані грошові кошти та в якому розмірі, чим порушив норми матеріального права.
Суд не врахував висновки, викладені у постановах Верховного Суду у подібних правовідносинах.
Аналіз змісту касаційної скарги свідчить про те, що постанова апеляційного суду оскаржується лише в частині скасування рішення суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення боргу в сумі 38157,52 дол. США, тому в іншій частині судом касаційної інстанції не перевіряється.
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
У серпні 2025 року ОСОБА_1  через представника ОСОБА_3 , подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржене судове рішення - без змін.
Відзив обґрунтований тим, що апеляційний суд, на відміну від суду першої інстанції, діяв у повній відповідності до вимог статті 213 ЦК України, застосувавши системний, а не вибірковий підхід до тлумачення змісту правочину. 
У цій справі розписка не існує ізольовано від договору. Вона є невід`ємною частиною правочину, що підтверджує його виконання з боку позикодавця. У тексті розписки від 01 січня 2021 року скаржник власноруч зазначив: «...даю цю розписку... про те, я отримав від нього за договором позики від 01.01.2021 гроші в сумі (двадцять две 114) під 2%». Це пряме посилання недвозначно пов`язує розписку з конкретним договором. У свою чергу, пункт 3.1.1 договору позики від 01 січня 2021 року чітко і без будь-яких двозначностей визначає предмет позики: «...Позикодавець передає Позичальнику грошові кошти у позику в розмірі 22 114 (двадцять дві тисячі сто чотирнадцять) доларів США, та 102 010 (сто дві тисячі десять) гривень». 
Таким чином, розписка лише підтверджує факт передачі тієї суми і в тій валюті, що були прямо узгоджені сторонами в основному документі - договорі. Більше того, цей зв`язок підсилюється умовами самого договору. Так, пункт 3.2.1 договору прямо встановлює, що грошові кошти передаються у власність позичальника в момент укладання договору. Розписки, як було встановлено, також були складені в момент укладення договору. Це означає, що укладення договору, фактична передача грошей та написання розписки є єдиним, нерозривним у часі та за змістом правочином. Спроба скаржника розглядати розписку ізольовано від договору, умови якого виконувалися одночасно з її написанням, є штучною та суперечить як тексту документів, так і дійсній волі сторін.
Як було встановлено судами та підтверджено матеріалами справи, того ж дня, 01 січня 2021 року, між сторонами було укладено інший договір позики (умовно Договір № 2) на суму 22 620 дол. США. Розписка до нього була складена аналогічно нечітко («двадцять две 620»). Проте, як зазначалось в апеляційній скарзі позивача і не було спростовано відповідачем, за цим другим договором скаржник повернув борг саме в доларах США. Цей факт свідчить про усталену практику відносин між сторонами та їхнє спільне розуміння того, що всі значні розрахунки між ними велися в доларах США. Свідоме замовчування скаржником у касаційній скарзі обставин укладення та виконання другого договору є нічим іншим, як спробою приховати від суду касаційної інстанції ключові факти, що повністю руйнують його правову позицію. 
Якщо ОСОБА_2 не вказав валюту у власноруч написаній розписці, він не може використовувати власну недбалість як аргумент на свій захист. Суд має виходити з того, що він мав на увазі валюту, зазначену в основному договорі, на який сам же і послався.
Правові висновки Верховного Суду, на які посилається скаржник, були зроблені в абсолютно інших фактичних обставинах, до цієї справи, ігноруючи ключову відмінність, яка повністю змінює суть правозастосування. Правовідносини у наведеній скаржником практиці не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 20 лютого 2025 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, ухвалою від 17 березня 2025 року продовжено строк для усунення недоліків. Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 20 лютого 2025 року указані недоліки було усунуто.
Ухвалою Верховного Суду від 02 травня 2025 року поновлено ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року. Відкрито касаційне провадження у справі № 502/15/23. Витребувано справу із суду першої інстанції. У задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення виконання постанови Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року відмовлено.
У червні 2025 року матеріали справи № 502/15/23 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 05 серпня 2025 року клопотання ОСОБА_2 про зупинення виконання постанови Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року задоволено. Зупинено виконання постанови Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року до закінчення її перегляду у касаційному порядку.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 02 травня 2025 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17, від 19 грудня 2018 року в справі № 544/174/17, від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц, від 20 вересня 2023 року по справі № 760/22898/20, від 06 червня 2020 року у справі № 640/7558/17, від 19 травня 2020 року у справі № 263/15228/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 658/689/17, від 15 листопада 2018 року у справі № 361/5718/16-ц та у постановах Верховного Суду України від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16, від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що 01 січня 2021 року між сторонами були укладені договори позики, за умовами яких позикодавець зобов`язався, відповідно до домовленостей щодо порядку і строків, передати (перерахувати) суму грошових коштів позичальнику у позику, а позичальник у свою чергу зобов`язався своєчасно повернути позику у строки та в порядку, що передбачені цим Договором (пункт 5 договорів).
Пунктом третім договорів передбачено, що позикодавець передає позичальнику грошові кошти у позику в розмірі 22 114,00 дол. США та 102 010,00 грн та 22 620 дол. США відповідно. Позика передається під 2 % щомісяця.
Сторонами погоджено, що позика має бути повернута повністю до 31 грудня 2021 року (пункт 4 договорів).
Відповідач ОСОБА_2 , на виконання договору позики, надав позивачу письмову розписку від 01 січня 2021 року, згідно якої відповідач отримав від позивача за договором позики від 01 січня 2021 року гроші в сумі «Двадцять дві 114» під 2 %.
Позиція Верховного Суду
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей (стаття 1047 ЦК України).
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей (див., зокрема постанову Верховного Суду України від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16).
Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2018 року в справі № 667/933/14-ц).
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частини перша, третя статті 1049 ЦК України).
У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку (див. постанову Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18)).
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)).
Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (стаття 1050 ЦК України).
За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
У частині третій статті 533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четвертої статті 263 ЦПК України).
За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено про те, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Водночас з огляду на приписи частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
У справі, що переглядається:
при зверненні з позовом ОСОБА_1 посилався на те, що у визначений строк ОСОБА_2 не повернув кошти за договором позики від 01 січня 2021 року в сумі 22 114 дол. США та 102 010,00 грн, а тому просив суд стягнути борг з відповідача з урахуванням процентів за користування грошовими коштами за двома договорами в загальній сумі 16043,52 дол. США та 48964,80 грн;
задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що з розписки від 01 січня 2021 року, наданої відповідачем позивачу як доказ отриманих коштів, не можливо дійти висновку про те, що позивачем було надано у борг саме 22 114,00 дол. США та 102 010 грн. Представник відповідача наголошував на тому, що позивачем надано відповідачу лише частину обумовлених договором позики від 01 січня 2021 року грошових коштів, а саме у розмірі 22 114,00 грн, про таку ж саму суму йдеться й у розписці, наданої відповідачем позивачу як доказ частини отриманого боргу, позивачем у свою чергу не надано жодного належного доказу того, що ним дійсно надано позивачу у борг грошові кошти у розмірах обумовлених договором позики. Позивачем договір позики виконано частково, а саме надано відповідачу у борг грошові кошти у національній одиниці України, саме в розмірі 22 114,00 грн вказані кошти відповідачем повернуті в обумовлений термін не були, відтак підлягають стягненню на користь позивача;
скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення боргу у розмірі 38157,52 дол. США, апеляційний суд зазначив, що з розписки від 01 січня 2021 року вбачається, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі «двадцять две 114» під 2 %, а відповідно до договору позики від 01 січня 2021 року - пункт 3.1.1 позикодавець передає позичальнику грошові кошти у позику в розмірі 22 114 дол. США, та 102 010 грн. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. А тому колегія суддів апеляційного суду вважає, що стягненню підлягає сума боргу у розмірі та у валюті, яка визначена договором;
апеляційний суд встановив, що пунктом 3.1.1 договору позики від 01 січня 2021 року, укладеним між позивачем та відповідачем, передбачено, що позикодавець передає позичальнику грошові кошти у позику в розмірі 22 114,00 дол. США та 102 010,00 грн. Позика передається під 2 % щомісяця. Сторонами погоджено, що позика має бути повернута повністю до 31 грудня 2021 року (пункт 4 договору);
у відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 посилався на те, що пунктом 3.2.1 договору прямо встановлено, що грошові кошти передаються у власність позичальника в момент укладання договору;
отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику;
за таких обставин суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 38 157,52 дол. США, що складається з суми основного боргу за договором від 01 січня 2021 року у розмірі - 22 114 дол. США та процентів за користування грошовими коштами у розмірі - 10 614,72 дол. США, а також процентів за користування грошовими коштами за договором від 01 січня 2021 року у розмірі - 5 428,80 дол. США.
Доводи касаційної скарги переважно спрямовані на необхідність переоцінки доказів Верховним Судом, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, які передбачені статтею 400 ЦПК України. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що постанова суду апеляційної інстанції в оскарженій частині ухвалена без дотримання норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень касаційного суду.
У зв`язку з наведеним, касаційний суд вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції в оскарженій частині - без змін.
Ухвалою Верховного Суду від 05 серпня 2025 року зупинено виконання постанови Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року до закінчення її перегляду у касаційному порядку.
Отже, виконання постанови апеляційного суду слід поновити.
З огляду на результат касаційного перегляду справи, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Постанову Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 рокув частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики в сумі 38157,52 дол. США залишити без змін.
Поновити виконання постанови Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
В. І. Крат