ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

06 травня 2026 року
м. Київ

справа № 753/4524/24-ц
провадження № 61-598св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.

учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану адвокатом Кулаковим Віталієм Вікторовичем, на рішення Печерського районного суду м. Києва в складі судді Вовка С. В. від 19 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду в складі колегії суддів: Музичко С. Г., Болотова Є. В., Сушко Л. П. від 03 грудня 2025 року,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за час шлюбу сторонами придбано: машиномісце, загальною площею 17,8 кв.м., за адресою:   АДРЕСА_1 , гараж НОМЕР_1 ; квартиру, загальною площею 68 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 ; житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_3 ; квартиру за адресою: АДРЕСА_4 .
ОСОБА_1 просить здійснити поділ вказаного майна з урахуванням принципу рівності часток в спільному майні, оскільки воно належить колишньому подружжю на праві спільної сумісної власності.
У липні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просив визнати об`єктом його особистої власності машиномісце, загальною площею 17,8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , гараж НОМЕР_1 ; квартиру, загальною площею 68 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 .
Визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя квартиру за адресою: АДРЕСА_4 ; житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_3 ; автомобіль марки «MERCEDES-BENZ», модель ML 250 BLUETEC, 2014 року випуску, VIN: НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 .
Визнати за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_4 ; 2/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_3 ; 2/3 частини автомобіля марки «MERCEDES-BENZ», модель ML 250 BLUETEC, 2014 року випуску, VIN: НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 .
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_4 ; 1/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_3 ; 1/3 частини автомобіля марки MERCEDES-BENZ», модель ML 250 BLUETEC, 2014 року випуску, VIN: НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 .
Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що квартира АДРЕСА_5 та машиномісце є особистою приватною власністю ОСОБА_2 як майно, що було придбане ним за особисті кошти.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 березня 2025 року первісний ту зустрічний позови задоволено частково. 
Визнано об`єктом особистої приватної власності ОСОБА_2 машиномісце, загальною площею 17,8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , гараж НОМЕР_1 ; квартиру, загальною площею 68 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 .
Визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_3 ; квартиру за адресою: АДРЕСА_4 ; автомобіль марки MERCEDES-BENZ», модель ML 250 BLUETEC, 2014 року випуску, VIN: НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 .
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_3 ; на частину квартири за адресою: АДРЕСА_4 ; на частину автомобіля марки MERCEDES-BENZ», модель ML 250 BLUETEC, 2014 року випуску, VIN: НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 .
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_3 ; на частину квартири за адресою: АДРЕСА_4 ; на частину автомобіля марки «MERCEDES-BENZ», модель ML 250 BLUETEC, 2014 року випуску, VIN: НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 .
У задоволенні іншої частини позовних вимог первісного та зустрічного позовів відмовлено.
Задовольняючи частково вимоги первісного та зустрічного позовів, суд першої інстанції виходив із доведеності посилання ОСОБА_2 на те, що квартира АДРЕСА_5 придбані ним за особисті кошти, а відтак є його особистою приватною власністю.
Вирішуючи позовні вимоги щодо поділу майна подружжя, а саме, щодо житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_3 ; квартири за адресою: АДРЕСА_4 ; автомобіля марки «MERCEDES-BENZ», модель ML 250 BLUETEC, 2014 року випуску, VIN: НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 , судом першої інстанції враховано презумпцію рівності часток подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Короткий зміст постанови апеляційного суду
Постановою Київського апеляційного суду від 03 грудня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 березня 2025 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що первісні та зустрічні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи вимог касаційної скарги 
14 січня 2026 року засобами поштового зв`язку до Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_3 - адвоката Кулакова В. В., у якій заявник просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 грудня 2025 року в частині визнання квартири АДРЕСА_6 та машиномісця, загальною площею 17,8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , гараж НОМЕР_1 , особистою приватною власністю ОСОБА_2 та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким визнати спільною сумісною власністю подружжя вказане майно та в порядку поділу спільного майна визнати за ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 та за ОСОБА_2 по частині вказаного майна.
У решті вимог судові рішення до суду касаційної інстанції не оскаржено та предметом перегляду не є (стаття 400 ЦПК України).
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2023 року у справі № 755/12702/22, від 06 серпня 2025 року у справі № 953/2242/20, від 13 квітня 2023 року у справі № 752/14363/21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Також заявник посилається на порушення судами норм процесуального права, а саме: суд встановив обставини, що мають суттєве значення на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).
В обґрунтування доводів касаційної скарги посилалася на те, що позивачем за зустрічним позовом не надано беззаперечних доказів того, що подаровані кошти були витрачені саме на придбання машиномісця (гаражу) та спірної квартири.
Узагальнені доводи відзиву на касаційну скаргу
14 січня 2026 року засобами поштового зв`язку до Верховного Суду надійшов відзив від представника ОСОБА_2 - адвоката Ступака А. Ю. на касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Кулакова В. В., в якому заявник просить зазначену касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. В обґрунтування своїх заперечень проти касаційної скарги посилається на те, що купівля спірних об`єктів нерухомості була здійснена виключно за кошти, отримані від батька відповідача. Суди попередніх інстанцій зробили обґрунтовані висновки стосовно коштів, за які була придбана вказана нерухомість, доводи ОСОБА_3 зводяться до переоцінки доказів, що не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою від 04 березня 2026 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у справі та витребував її матеріали з суду першої інстанції.
Матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 14 квітня 2026 року справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Суд установив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 листопада 2002 року до 16 травня 2023 року. 
31 грудня 2013 року між ОСОБА_2 та його батьком укладено договір дарування грошових коштів у розмірі 275 000,00 дол. США. Згідно долученої до матеріалів справи копії договору, батько передав ОСОБА_5 кошти на придбання нерухомості, придатної для проживання сина разом зі своєю дружиною та малолітніми дітьми.
Відповідно до копії договору № 20-БВ/14-85/533 від 16 січня 2014 року, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ №КУА «ЮДП ЕССЕТ МЕНЕДЖМЕНТ», від імені якого діє АВТ «Комерційний Банк Хрещатик» та копії договору № 37-5/14 про участь у будівництві нерухомості з ТОВ «Будспецсервіс», ОСОБА_2 придбав та набув квартиру загальною площею 68 кв.м. за адресою: АДРЕСА_7 . Сплачено - 163 500 дол. США.
Указаний договір був укладений зі згоди ОСОБА_1 
13 лютого 2015 року укладено договір № 78-БВ/15-352/533 купівлі-продажу цінних паперів з ТОВ «КУА «ЮДП ЕССЕТ Менеджмент», від імені якого діє ПАТ «Комерційний Банк «Хрещатик» та договір № 252/27/15 про участь у будівництві нерухомості з ТОВ «Будспецсервіс», згідно яких ОСОБА_2 придбав та набув у власність машиномісце загальною площею 17,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_8 . Сплачено - 8 000,00 дол. США.
Указаний договір був укладений зі згоди ОСОБА_1 , що підтверджується додатковим договором від 11 жовтня 2017 року до договору про участь у будівництві об`єкту нерухомості № 252/27/15 від 13 лютого 2015 року.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). 
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства.
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).
Тлумачення частини першої статті 71 СК України свідчить, що як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України).Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (див. пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю.
Тобто, у випадку набуття одним із подружжя коштів на підставі договору дарування, такі кошти є його особистою приватною власністю.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17 (провадження № 61-7751св19) вказано, що: «статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19 (провадження № 61-6722св21) зазначено, що: «відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують».
Тобто, для подружжя передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Той з подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.
У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що презумпція спільності права власності подружжя на спірне майно, яке придбане в період шлюбу, спростована, оскільки кошти на придбання нерухомого майна відповідач отримав від батька у дар. На підтвердження отримання відповідачем в дар грошових коштів суди посилались на договір дарування, укладений між відповідачем та його батьком, відповідно до якого відповідач отримав 275 000,00 дол. США. на придбання нерухомості, придатної для проживання сина разом зі своєю дружиною та малолітніми дітьми. Договір укладений в простій письмовій формі. 
Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення, і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично. Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх. Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто.
Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення, навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає.
Як нікчемні законодавець, зокрема, кваліфікує договори, вчинені з порушенням вимоги про нотаріальне посвідчення правочину (частина перша статті 220 ЦК України).
У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).
Тлумачення частини першої статті 220 ЦК України, з урахуванням принципу розумності, свідчить, що вимога про нотаріальне посвідчення має прямо бути передбачена в тій чи іншій нормі закону, а не слідувати із розширеного її тлумачення і мати імпліцитний характер. Тобто людина розумна і обачна внаслідок аналізу відповідної норми має усвідомлювати існування очевидного обов`язку вчинити відповідний договір в письмовій формі з нотаріальним посвідченням, недотримання якого призводить автоматично до нікчемності.
Договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (частина п`ята статті 719 ЦК України, в редакції чинній станом на 30 жовтня 2013 року).
Із аналізу частини п`ятої статті 719 ЦК України, в редакції чинній станом на 31 грудня 2013 року, можна зробити висновок, що вимога про необхідність нотаріального посвідчення прямо передбачена в цій нормі для дарування коштів в сумі, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. За договором дарування кошти в розмірі 275 000,00 дол. США перевищували станом на 31 грудня 2013 року п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. З урахуванням встановлених обставин, у судів попередніх інстанцій були відсутні підстави стверджувати, що відповідач отримав в дар від батька гроші для придбання спірної нерухомості, що підтверджується укладеним договором дарування. 
Оскільки договір дарування, який укладений з порушення форми договору, є нікчемним, інших доказів на спростування спільності майна подружжя, відповідач не надав, підстав для висновку про те, що спірне майно є особистою власністю одного із подружжя, не має.
Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 зауважено, що у разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.
Установлено, що спірна квартира та машиномісце набуте сторонами під час зареєстрованого шлюбу на підставі укладених ОСОБА_2 нотаріально посвідчених договорів про участь у будівництві нерухомості, згоду на укладення яких надала ОСОБА_1 , що підтверджується підписами сторін.
Встановивши, що спірна квартира та машиномісце набуте сторонами під час зареєстрованого шлюбу на підставі договорів про участь у будівництві нерухомості, укладених за нотаріально посвідченою згодою ОСОБА_1 , а ОСОБА_2 презумпція спільності права власності подружжя не спростована, і у справі відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б підтверджували придбання нерухомого майна за особисті кошти ОСОБА_2 , з урахуванням принципу диспозитивності колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення в цій частині підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про визнання цих об`єктів спільним сумісним майном та визнання за кожним із подружжя по частині цього майна.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Згідно з частинами першою, четвертою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Отже, оскільки у справі не вимагається збирання або додаткова перевірка чи оцінка доказів, обставини у справі судами встановлено повно, проте надано неправильну правову оцінку доказам, тому Верховний Суд дійшов висновку про те, що касаційну скаргу слід задовольнити; скасувати рішення Печерського районного суду від 19 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 грудня 2025 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя машиномісце, загальною площею 17,8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , гараж НОМЕР_1 ; квартиру загальною площею 68 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 та їх поділ, та в частині задоволення позову ОСОБА_2 про визнання права особистої власності на зазначене нерухоме майно, та в ці частині ухвалити нове рішення про задоволення первісних позовних вимог та відмову у задоволенні зустрічного позову.
Щодо розподілу судових витрат
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
Враховуючи те, що за результатом касаційного розгляду справи касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, а також враховуючи те, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, то наявні підстави для відшкодування ОСОБА_1 судових витрат за подання апеляційної та касаційної скарг.
Отже, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 13 626,00 грн (за апеляційну скаргу), 30 280,00 грн (за касаційну скаргу).
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану адвокатом Кулаковим Віталієм Вікторовичем, задовольнити.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 грудня 2025 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя машиномісце, загальною площею 17,8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_8 ; квартиру загальною площею 68 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 та їх поділ; та в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання машиномісця загальною площею 17,8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , гараж НОМЕР_1 ; квартири загальною площею 68 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 особистою приватною власністю скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити.
Визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя:
машиномісце, загальною площею 17,8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , гараж НОМЕР_1 ;
квартиру загальною площею 68 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 .
В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на:
частину машиномісця загальною площею 17,8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , гараж НОМЕР_1 ; 
квартири загальною площею 68 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 .
В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на:
частину машиномісця загальною площею 17,8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , гараж НОМЕР_1 ; 
квартири загальною площею 68 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 .
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання об`єктом особистої приватної власності машиномісця, загальною площею 17,8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , гараж НОМЕР_1 ; квартири загальною площею 68 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 - відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної та касаційної скарг у розмірі 43 906,00 грн (сорок три тисячі дев`ятсот шість) грн 00 коп.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська 	
Судді: 	А. Ю. Зайцев 	
	Є. В. Коротенко 	
	В. М. Коротун 	
	М. Ю. Тітов