Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" квітня 2026 р. 

м. Київ

справа № 755/16734/25

провадження № 2/755/5977/26

суддя Дніпровського районного суду м. Києва Галаган В.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ), третя особа Десята Київська державна нотаріальна контора, про звільнення майна з-під арешту,

УСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ), відповідно до якого позивач просить: зняти арешт з нерухомого майна, а саме: квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , накладений згідно постанови відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АК № 462764 від 14.04.2005 (реєстраційний номер обтяження в Єдиному державному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна №1922198 зареєстровано 26.04.2005), постанови АК № 462763 від 14.04.2005 (реєстраційний номер обтяження в Єдиному державному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна №1922340 зареєстровано 26.04.2005), постанови АК № 209069 від 05.08.2005 (реєстраційний номер обтяження в Єдиному державному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна №2271631 зареєстровано 09.08.2005).

Позивачі мотивують свої вимоги тим, що квартира АДРЕСА_2 належить позивачам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , а також ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на праві власності. При оформленні спадщини після смерті ОСОБА_3 позивачами встановлено, що на підставі трьох постанов державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції щодо боржників ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 було накладено арешти на вищевказану квартиру. Однак будь-які боргові зобов`язання у виконавчому провадженні, в межах якого накладено арешти, відсутні. Позивачі є спадкоємцями щодо нерухомого майна ОСОБА_3 , на яке у 2005 році накладено арешт, виконавчих проваджень стосовно спадкоємця не існує, з моменту накладення арешту пройшов тривалий час, та на даний час відсутні будь-які підстави для обмеження позивачів у розпорядженні майном, тому позивачі вимушені звернутись з даним позовом до суду.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 08 квітня 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ), третя особа Десята Київська державна нотаріальна контора, про звільнення майна з-під арешту, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідач Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, а третя особа - пояснень на позовну заяву, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. 

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до пункту другого частини першої ст. 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. (ч.1 та 2 ст. 321 Цивільного кодексу України). 

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 є власниками в рівних долях квартири АДРЕСА_2 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 31 липня 1998 року Дніпровською РДА в м. Києві згідно розпорядження № 42-377. (а.с. 97-98)

Згідно постанов Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АК № 462764 від 14.04.2005 року, АК № 462763 від 14.04.2005 року, АК № 209069 від 05.08.2005року, накладено арешт та заборону відчуження майна боржників ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в межах виконавчого провадження, відкритого на підставі виконавчого листа Дніпровського районного суду м. Києва від 15.09.2004 року № 2-1897 про стягнення з боржників на користь КП по УЖГ суми боргу 11 218,68 грн. (а.с. 99, 100, 101)

Згідно свідоцтва про смерть, виданого Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) від 31 січня 2025 року, актовий запис № 228, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . (а.с. 102)

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня матеріальна і процесуальна заінтересованість у справі. Саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (частина друга статті 51 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача, водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи: суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (див. висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо існує спір щодо визнання права власності на майно та однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України у вказаній редакції. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно та про зняття з нього арешту. Особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16 (провадження 14-431цс19)).

Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19)).

Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (частина перша статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2022 року у справі № 711/3591/21 (провадження № 61-945св22) зазначено, що: «У справі, що переглядається, ОСОБА_1 пред`явив позовні вимоги до Центрального ВДВС у м. Черкаси, який не є ні боржником, ні особою, в інтересах якої накладено арешт на спірне нерухоме майно. При цьому ні боржник, ні стягувач, в інтересах якого був накладений арешт на квартиру, як відповідачі не залучені. Клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача позивач не заявляв».

Як убачається з матеріалів справи, предметом спору є вимога позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, про його звільнення з-під арешту, накладеного державним виконавцем під час здійснення виконавчих дій щодо стягнення заборгованості з боржників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь КП по УЖГ, при цьому позов пред`явлено лише до державної виконавчої служби, яка не є ні боржником, ні особою, в інтересах якої накладено арешт на спірне нерухоме майно, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку з пред`явленням їх до неналежного відповідача.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ), третя особа Десята Київська державна нотаріальна контора, про звільнення майна з-під арешту є безпідставним та задоволенню не підлягає.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 3, 11, 15, 16, 321, 391 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 4, 6-13, 19, 82, 89, 133, 137, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ), третя особа Десята Київська державна нотаріальна контора, про звільнення майна з-під арешту, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасники справи мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення даного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 29 квітня 2026 року.

Суддя:         В.І. Галаган