ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2026 р. 	Справа № 520/5382/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Семененко М.О.,
Суддів: Подобайло З.Г. , Чалого І.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.01.2026, головуючий суддя І інстанції: Полях Н.А., м. Харків, повний текст складено 19.01.26 у справі № 520/5382/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління ДПС у Харківській області   
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Харківській області, в якому просила суд: 
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №7690367/20-11 від 28.06.2024;
- стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору 1211,20 грн та правничу допомогу в розмірі 12000,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що у 2023 році не мав на праві власності земельні ділянки, як наслідок, контролюючим органом протиправно нараховане мінімальне податкове зобов`язання про сплату податку на доходи за 2023 рік, відтак податкове повідомлення-рішення №7690367/20-11 від 28.06.2024 є протиправним та підлягає скасуванню.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.01.2026 адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області №7690367/20-11 від 28.06.2024. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області (код ЄДРПОУ 439834954, вул. Григорія Сковороди, 46, м. Харків, 61057) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) суму судового збору у розмірі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок) та витрати на правничу допомогу у сумі 5000,00 грн. (п`ять тисяч гривень).
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. Зазначив, що громадяни - власники земельних часток (паїв) КСП "Вільшанське" отримали державні акти на право власності на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (угіддя-рілля) та на підставі рішення Солоницівської селищної ради від 21.10.2021 (XXIII сесії VIII скликання № 141) громадянам надані дозволи на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі. Інформація щодо земельних ділянок ОСОБА_1 занесена до ІКС "Податковий блок" та в автоматичному режимі ОСОБА_1 за 2023 рік сформоване податкове повідомлення-рішення форми «МПЗФ» від 28 червня 2024 року № 7690367/20-11 про визначення податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб (позитивне значення різниці між сумою загального мінімального податкового зобов`язання та загальною сумою сплачених податків та зборів) на дві вищевказані земельні ділянки сільськогосподарського призначення площами - 1,85 га та 0,68 га, які розташовані на території Солоницівської ТГ Харківської області на загальну суму 3275,28 грн. В зв`язку з відсутністю інформації щодо проведеної нормативно-грошової оцінки даних земельних ділянок за 2023 рік, розрахунок суми мінімального податкового зобов`язання здійснено з врахуванням показників нормативно грошової оцінки 1 гектара ріллі по Харківській області, згідно п.п. 38-1.1.2 п. 38-1.1 ст. 38 ПК України. Отже, контролюючий орган діяв на підставі та в межах повноважень передбачених законодавством. 
Також апелянтом зазначено, що рішення суду першої інстанції про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу є безпідставним та таким, що суперечить законодавству України, оскільки розмір витрат на професійну правничу допомогу не є співмірним із складністю справи та складністю виконаних адвокатом робіт, витраченим часом на виконання робіт та обсягом наданих послуг. Позивачем не надано до суду детального розрахунку часу, витраченого адвокатом, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо. Просить врахувати, що фактично позивач ще не поніс витрати на правову допомогу і в матеріалах справи відсутні підтверджуючі первинні фінансові документи (квитанції, чеки, платіжні доручення) про отримання адвокатом грошових коштів в сумі 12 000 грн. Вимога в цій частині ґрунтується на припущеннях про те, що ОСОБА_1 їх сплатить. Тобто, рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, при відсутності документальних доказів понесених витрат позивача.
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно ч. 4 ст. 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, справа розглядається в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду, що Розпорядженням Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області від 12.03.2003 №70 членам Колективного сільськогосподарського підприємства «Вільшанське» передані у приватну власність земельні ділянки за рахунок земельних часток (паїв) КСП «Вільшанське». 
Протоколом загальних зборів членів Колективного сільськогосподарського підприємства «Вільшанське» від 18.06.2021 визначений перелік громадян - власників земельних часток (паїв) КСП «Вільшанське», згідно якого позивачу виділено земельні ділянки №214-1 площею 1,85 га та №214 площею 0,68 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, без зазначення кадастрових номерів.
Громадяни власники земельних часток (паїв) КСП Вільшанське отримали державні акти (сертифікати) на право власності на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (угіддя-рілля).
Відповідно до наданої Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області відповіді на публічний запит № ПІ-91/0-97/0/63-24 від 13.09.2024 року, починаючи з 24.06.2024 по 11.09.2024 року у Державному земельному кадастрі сформовано 420 земельних ділянки, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, угіддя - сіножаті та пасовища, розташовані на території Солоницівської селищної ради Харківського району Харківської області на підставі «Технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) громадянам для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, за рахунок земель сільськогосподарського призначення колективної власності реформованого КСП «Вільшанське», що розташовані за межами населених пунктів на території Солоницівської селищної ради Харківської області». Станом на 12.09.2024 року відомості про реєстрацію права власності на зазначені земельні ділянки відсутня.
Згідно з листом ГУ Держгеокадастру у Харківській області за рахунок цих ділянок у період 24.06.2024-11.09.2024 відносно позивача сформовані земельні ділянки із кадастровим номером 6322056200:02:000:0411 площею 0,6800 га (26.06.2024) та із кадастровим номером 6322056200:02:000:0457 площею 1,8500 га (02.07.2024).
Згідно інформаційних баз даних ГУ ДПС, в автоматичному режимі позивачу проведено нарахування мінімального податкового зобов`язання за 2023 рік та прийнято податкове повідомлення - рішення №7690314/20-11 від 28.06.2024 року на суму 3275,28 грн.
У зв`язку з відсутністю інформації щодо проведеної нормативно-грошової оцінки даних земельних ділянок за 2023 рік, розрахунок суми податкового зобов`язання здійснено з врахуванням показників нормативно грошової оцінки 1 гектара ріллі по Харківській області
Позивач, не погодившись із прийнятим податковим повідомленням-рішенням, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки право власності позивача на земельні ділянки зареєстровано в Державному реєстрі речових прав 18.10.2024, а відповідно п.п.170.14.3 ст.170 Податкового кодексу України (далі - ПК України) мінімальне податкове зобов`язання обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного земельного кадастру та/або на підставі оригіналів чи належним чином засвідчених копій відповідних документів платника податків, зокрема документів, що підтверджують право власності/користування, у відповідача були відсутні підстави для визначення суми податку податкового зобов`язання за 2023 рік у сумі 3275,28 грн., з огляду на відсутність правовстановлюючих документів.
Вирішуючи питання відшкодування витрат на правову допомогу, суд виходячи з принципів обґрунтованості, співмірності та пропорційності судових витрат вважав належною до стягнення сумою 5000,00 грн.
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені в апеляційній скарзі, правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулюються ПК України.
Відповідно до пп.14.1.147 п.14.1 ст.14 ПК України плата за землю - обов`язковий платіж у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу) (пп. 14.1.72 п.14.1 ст.14 ПК України).
Згідно зі статтею 269 ПК України платниками плати за землю є: - платники земельного податку: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі, яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності на правах постійного користування; платники орендної плати - землекористувачі (орендарі) земельних ділянок державної та комунальної власності на умовах оренди.
Відповідно до п. 270.1. ст. 270 ПК України об`єктами оподаткування платою за землю є: земельні ділянки, які перебувають у власності; земельні частки (паї), які перебувають у власності; земельні ділянки державної та комунальної власності, які перебувають у володінні на праві постійного користування; об`єкти оподаткування орендною платою - земельні ділянки державної та комунальної власності, надані в користування на умовах оренди.
Згідно з п. 271.1 ст. 271 ПК України базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельної ділянки з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельної ділянки, нормативну грошову оцінку якої не проведено. База оподаткування по земельних частках (паях) визначається згідно із даними земельних ділянок, на які фізичні особи мають право як власники земельних часток (паїв), з урахуванням підпунктів 271.1.1 та 271.1.2 цього пункту.
Законом України від 30.11.2021 за № 1914 «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень» для платників податків - фізичних осіб, у яких у власності та/або користуванні (оренді, суборенді, емфітевзисі. постійному користуванні) є земельні ділянки, віднесені до сільськогосподарських угідь, вводиться поняття мінімального податкового зобов`язання (далі - МПЗ).
Відповідно до п. 64 розділу XX «Перехідні положення» ПК України першим роком, за який визначається мінімальне податкове зобов`язання є 2022 рік.
Пунктами 170.14.3. п.170.14 ст. 170 ПК України передбачено, що визначення загального мінімального податкового зобов`язання фізичним особам здійснюється контролюючими органами за податковою адресою таких осіб.
Мінімальне податкове зобов`язання обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного земельного кадастру та/або на підставі оригіналів чи належним чином засвідчених копій відповідних документів платника податків, зокрема документів, що підтверджують право власності/користування.
Відповідно до пп. 170.14.1. п.170.14 ст. 170 ПК України для платників податку - власників, орендарів, користувачів на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) земельних ділянок, віднесених до сільськогосподарських угідь, не переданих такими особами в оренду (суборенду), емфітевзис або інше користування на підставі договорів, укладених та зареєстрованих відповідно до законодавства, загальне мінімальне податкове зобов`язання визначається контролюючим органом.
Згідно з пп. 170.14.5 п. 170.14 ст. 170 ПК України до загальної суми сплачених протягом податкового (звітного) року податків, зборів, платежів для платника податку - фізичної особи включаються: податок на доходи фізичних осіб (далі - податок) та військовий збір з доходів від продажу власної сільськогосподарської продукції; земельний податок за земельні ділянки, віднесені до сільськогосподарських угідь.
Правила обчислення МПЗ викладені законодавцем у приписах ст. 381 ПК України.
Так, відповідно до п.п. 381.1.1 ст. 381 ПК України МПЗ щодо земельної ділянки, нормативна грошова оцінка якої проведена, обчислюється за формулою: МПЗ = НГОд x К x М / 12, де: МПЗ - мінімальне податкове зобов`язання; НГОд - нормативна грошова оцінка відповідної земельної ділянки з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим Кодексом для справляння плати за землю; К - коефіцієнт, який становить 0,05; М - кількість календарних місяців, протягом яких земельна ділянка перебуває у власності, оренді, користуванні на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) платника податків.
Згідно з пп. 381.1.2 п. 381.1 ст. 381 ПК України МПЗ щодо земельної ділянки, нормативна грошова оцінка якої не проведена, обчислюється за формулою: МПЗ = НГО x S x К x М / 12, де: МПЗ мінімальне податкове зобов`язання; НГО - нормативна грошова оцінка 1 гектара ріллі по Автономній Республіці Крим або по області з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим Кодексом для справляння плати за землю; S - площа земельної ділянки, гектарах; К - коефіцієнт, що становить 0,05; М - кількість календарних місяців, протягом яких земельна ділянка перебуває у власності, оренді, користуванні на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) платника податків.
Підпунктом 381.1.3 п. 381.1.3 ст. 381 ПК України визначено, що при обчисленні мінімального податкового зобов`язання платниками єдиного податку четвертої групи - фізичними особами - підприємцями, які провадять діяльність виключно в межах фермерського господарства, зареєстрованого відповідно до Закону України "Про фермерське господарство", коефіцієнт "К", визначений у підпунктах 381.1.1 і 381.1.2 цього пункту, застосовується у половинному розмірі.
Як зазначено у пп.381.1.4 п. 381.1 ст.381 ПК України, МПЗ визначається за період володіння (користування) земельною ділянкою, який припадає на відповідний податковий (звітний) рік.
За правилами п. 381.2 ст. 381 ПК України МПЗ не визначається для: земельних ділянок, що використовуються дачними (дачно-будівельними) та садівничими (городницькими) кооперативами (товариствами), а також набуті у власність/користування членами цих кооперативів (товариств) у результаті приватизації (купівлі/продажу, оренди) у межах земель, що належали цим кооперативам (товариствам) на праві колективної власності чи перебували у їх постійному користуванні; земель запасу; невитребуваних земельних часток (паїв), розпорядниками яких є органи місцевого самоврядування, крім таких земельних часток (паїв), переданих органами місцевого самоврядування в оренду; земельних ділянок зон відчуження та безумовного (обов`язкового) відселення, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; земельних ділянок, віднесених до сільськогосподарських угідь, які належать фізичним особам на праві власності та/або на праві користування та станом на 1 січня 2022 року знаходилися у межах населених пунктів; земельних ділянок, земельних часток (паїв), за які не нараховувалися та не сплачувалися плата за землю або єдиний податок четвертої групи, що перебувають у консервації, або забруднені вибухонебезпечними предметами, або щодо яких прийнято рішення про надання податкових пільг зі сплати місцевих податків та/або зборів на підставі заяв платників податків про визнання земельних ділянок непридатними для використання у зв`язку з потенційною загрозою їх забруднення вибухонебезпечними предметами. МПЗ для земельних ділянок, земельних часток (паїв), передбачених абзацом сьомим цього пункту, не визначається за період, за який не визначається плата за землю або єдиний податок четвертої групи.
Відповідно до п. 381.3 ст. 381 ПК України у разі передачі земельних ділянок в оренду (суборенду), емфітевзис або інше користування мінімальне податкове зобов`язання визначається для орендарів, користувачів на інших умовах таких земельних ділянок у порядку, визначеному цим Кодексом.
Згідно з п. 381.4 ст. 381 ПК України у разі переходу права власності або права користування, у тому числі оренди, емфітевзису, суборенди, на земельну ділянку, віднесену до сільськогосподарських угідь, від одного власника, орендаря, користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) до іншого власника, орендаря, користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) протягом календарного року та за умови державної реєстрації такого права відповідно до законодавства, мінімальне податкове зобов`язання щодо такої земельної ділянки визначається для попереднього власника, орендаря, користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) за період з 1 січня такого календарного року до початку місяця, в якому припинилося право власності на таку земельну ділянку, або в якому така земельна ділянка передана в користування (оренду, суборенду, емфітевзис), а для нового власника, орендаря або користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) - починаючи з місяця, в якому він набув право власності або право користування, у тому числі оренди, емфітевзису, суборенди на таку земельну ділянку, та враховується у складі загального мінімального податкового зобов`язання кожного з таких власників або користувачів.
У разі відсутності державної реєстрації переходу права власності або права користування, у тому числі оренди, емфітевзису, суборенди, на земельну ділянку, віднесену до сільськогосподарських угідь, від одного власника, орендаря, користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) до іншого власника, орендаря, користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) протягом календарного року мінімальне податкове зобов`язання щодо такої земельної ділянки визначається для попереднього власника, орендаря, користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) на загальних підставах за податковий (звітний) рік.
Положеннями п. 170.14 ст. 170 ПК України визначені особливості визначення загального мінімального податкового зобов`язання платників податку на доходи фізичних осіб - власників, орендарів, користувачів на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) земельних ділянок, віднесених до сільськогосподарських угідь.
Так, згідно з п.п. 170.14.1 п. 170.14 ст.170 ПК України для платників податку - власників, орендарів, користувачів на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) земельних ділянок, віднесених до сільськогосподарських угідь, не переданих такими особами в оренду (суборенду), емфітевзис або інше користування на підставі договорів, укладених та зареєстрованих відповідно до законодавства, загальне мінімальне податкове зобов`язання визначається контролюючим органом.
Відповідно до пп. 170.14.2 п. 170.14 ст.170 ПК України у разі передачі таких земельних ділянок в оренду (суборенду), емфітевзис або інше користування на підставі договорів, укладених та зареєстрованих відповідно до законодавства, їх розмір враховується при визначенні загального мінімального податкового зобов`язання орендарів, користувачів на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) таких земельних ділянок у порядку, встановленому цим Кодексом.
За правилами пп. 170.14.3 п. 170.14 ст. 170 ПК України визначення загального мінімального податкового зобов`язання фізичним особам здійснюється контролюючими органами за податковою адресою таких осіб.
Мінімальне податкове зобов`язання обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного земельного кадастру та/або на підставі оригіналів чи належним чином засвідчених копій відповідних документів платника податків, зокрема документів, що підтверджують право власності/користування.
При обчисленні мінімального податкового зобов`язання нормативна грошова оцінка земельних ділянок застосовується контролюючими органами з урахуванням вимог, встановлених пунктом 271.2 статті 271 цього Кодексу.
У разі державної реєстрації платника податку фізичною особою - підприємцем загальне мінімальне податкове зобов`язання за земельні ділянки, віднесені до сільськогосподарських угідь, які використовуються таким підприємцем для провадження господарського діяльності, розраховується таким платником у порядку, визначеному пунктом 177.14 статті 177 та статтею 2971 цього Кодексу, з першого числа місяця, наступного за місяцем, у якому відбулася державна реєстрація фізичної особи - підприємця.
Частиною 1 ст. 79 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) визначено, що земельною ділянкою є частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
За приписами ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Речові права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, виникають з моменту такої реєстрації відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України від 01.07.2004 № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі – Закон № 1952-IV).
Державній реєстрації відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону № 1952-IV підлягають: право власності; похідні речові права, зокрема, право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною), що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки; інші речові права відповідно до закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно з ч. 1 ст. 27 Закону № 1952-IV державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.
Отже, законодавством чітко регламентовано порядок набуття права власності та користування земельною ділянкою та момент з якого таке право виникає.
Верховний Суд у постанові від 13.09.2019 у справі №120/4362/18-а висловив таку позицію: «За правилами статей 125, 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав та оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». 
Судом встановлено, що приймаючи оскаржуване у цій справі податкове повідомлення-рішення контролюючий орган керувався інформацією з Протоколу загальних зборів членів Колективного сільськогосподарського підприємства Вільшанське від 18.06.2021 року, Розпорядженням голови Дергачівської районної державної адміністрації від 12.03.2003 року № 70.
Так, відповідно до Протоколу загальних зборів членів Колективного сільськогосподарського підприємства Вільшанське від 18.06.2021 року, Розпорядженням голови Дергачівської районної державної адміністрації від 12.03.2003 року № 70 погоджено технічну документацію по встановленню меж земельних ділянок для громадян, власників сертифікатів по КСП Вільшанське та передано членам КСП Вільшанське земельні ділянки у приватну власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Водночас, Протоколом загальних зборів членів Колективного сільськогосподарського підприємства Вільшанське від 18.06.2021 року затверджений перелік громадян - власників земельних часток (паїв) КСП Вільшанське, згідно якого за позивачем значиться дві земельні ділянки 0,68га та 1,85га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, без зазначення кадастрових номерів земельних ділянок.
Разом із тим, суд вважає, що зазначені документи, а саме розпорядження та протокол засвідчують лише факт набуття позивачем права на отримання, після виконання положень чинного законодавства, у власність земельних ділянок.
Визначення площі ділянок і за рахунок яких земель вони буду сформовані не є само по собі свідченням реалізації цього права, адже в 2023 році кадастрових номерів зазначені земельні ділянки не мали, що засвідчує факт їх фактичної не сформованості і відповідно не створення їх як об`єкта правовідносин.
Відповідачем не підтверджено належними та допустимими доказами отримання позивачем станом на 01.01.2023 правовстановлюючих документів на спірні земельні ділянки (як-то державний акт про право власності чи свідоцтво про право власності), а також не підтверджено фізичне використання ним спірних земельних ділянок.
Враховуючи, що право власності позивача на спірні земельні ділянки зареєстровано в Державному реєстрі речових прав лише 18.10.2024, тоді як доказів набуття такого права раніше відповідачем ні суду першої, ні апеляційної інстанції не надано, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність у ГУ ДПС підстав для визначення суми податкового зобов`язання позивачу за 2023 рік.
З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач при прийнятті оскаржуваного податкового повідомлення-рішення діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Податковим кодексом України, без дотримання вимог ч. 2 ст. 2 КАС України, отже, наявні підстави для його скасування.
Отже колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги в цій частині жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, тому не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Щодо витрат на правову допомогу, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
За частиною 3 ст. 132 КАС України до складу витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати, в тому числі і на професійну правничу допомогу.
Відповідно до приписів частин 1-5 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Так, ч. 7 ст. 139 КАС України, передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Виходячи з положень ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані такі витрати з розглядом справи. Водночас, дії сторони щодо досудового вирішення спору підлягають врахуванню лише у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
При цьому, необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 27.01.2022 по справі № 813/2241/18.
Крім того, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Враховуючи практику Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат, суд при розподілі судових витрат має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу адвоката заявником було надано копії: додатку до договору про надання адвокатом правової допомоги надання юридичних послуг та виконання юридичних робіт від 05.09.2024; акту № 462 здачі-приймання виконаних робіт від 06.03.2025.
Додатком № 1 від 05.09.2024 до Договору про надання адвокатом правової допомоги надання юридичних послуг та виконання юридичних робіт від 05.09.2024 сторони погодили, що вартість послуг виконавця складає:
вивчення документів на надання усних консультацій – 3 000,00 грн/год;
складання скарг, заперечень, пояснень в рамках врегулювання спору – 1 000,00 грн за сторінку (за домовленістю сторін може бути змінена з фіксацією остаточної вартості в акті виконаних робіт);
складання позовної заяви та подання позову – 1 400,00 грн за сторінку (за домовленістю сторін може бути змінена з фіксацією остаточної вартості в акті виконаних робіт);
представництво інтересів замовника в адміністративному спорі в суді першої інстанції – 10 000,00 грн + 2 000,00 грн за кожен судодень;
складання та подання апеляційної скарги – 1 500,00 грн (за домовленістю сторін може бути змінена з фіксацією остаточної вартості в акті виконаних робіт);
представництво інтересів замовника в адміністративному спорі в суді апеляційної інстанції – 10 000,00 грн + 2 000,00 грн за кожен судодень;
складання та подання касаційної скарги – 2 500,00 грн за сторінку;
гонорар виконавця в немайновому спорі – 10 000,00 грн;
гонорар виконавця в майновому спорі – 5% від ціни позову;
складання запитів на надання інформації – 1 500,00 грн за один підготовлений та наданий запит.
Також, Додатком узгоджено, що факт виконання робіт підтверджується актом приймання-передачі виконання робіт, який підписується сторонами. Розрахунок сторін за виконану роботу проводиться в безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок виконавця або в готівковій.
Актом №462 від 06.03.2025 визначено, що Виконавцем (адвокат Тітов Ігор Борисович) в рамках укладеного Сторонами договору проведені та виконані і належним чином оформлені, а Замовником прийняті роботи, обумовлені в пункту і.2 Договору про надання адвокатом юридичних послуг та виконання юридичних робіт від 05 вересня 2024 року. Сторони, керуючись положеннями Додатку №1 до договору про вартість робіт зафіксувати, що виконавцем було виконано наступні роботи:
- складено запит на надання Замовнику публічної інформації з боку ГУ ДПС у Харківській області щодо відомостей, які слугували підставами для ухвалення податкового повідомлення-рішення про визначення донарахування податкових зобов`язань перед бюджетом;
- складено запит на надання Замовнику публічної інформації з боку СТОВ «Вільне» щодо здійснення відрахувань до бюджету, як податкового агента, щодо земельних ділянок Замовника, що перебувають у користуванні суб`єкта господарювання.
Відповідно до положень Додатку 1 вартість робіт по складання запиту складає 1500 грн., Сторонами було погоджено визначити вартість робіт за складання запитів в розмірі 1500 грн;
- складено скаргу на прийняте податкове повідомлення-рішення.
Відповідно до положень п. 1.2 Додатку №1 вартість по складанню скарг складає 1000 грн. за одну сторінку, підготовлена і направлена скарга була складена на 5 аркушах. Сторонами було погоджено визначити вартість робіт за складання скарги в розмірі 2500 грн. 
- складено позовну заяву та сформовано пакет документів для подання до суду.
Відповідно до положень п. 1.3 Додатку №1 вартість робіт по складанню і поданню позовної заяви складає 1400 грн. за одну сторінку, підготовлена для подання позовна заява складена на 7 аркушах. Сторонами було погоджено визначити вартість робіт по складанню позовної заяви для подачі в розмірі 8000 грн. 
Загальна вартість послуг адвоката склала 12000,00грн.
Так, позивач просив суд відшкодувати витрати на правову допомогу в розмірі 12 000,00 грн, проте судом першої інстанції заява задоволена частково та стягнуто на користь позивача 5 000 грн, виходячи з критеріїв співмірності, обґрунтованості та доцільності таких витрат.
Суд першої інстанції при визначені розміру відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, виходив з співрозмірності заявленої суми з ціною позову, критеріїв об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката, конкретних обставин, складності справи, кількості затраченого часу для підготовки процесуальних документів адвокатом та дійшов висновку про необхідність зменшення заявленої до відшкодування суми витрат.
Колегія суддів зауважує, що надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинні бути доведені стороною справі.
Крім того, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. Суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити рівень витрат на правничу допомогу обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.
Вказані висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 02.08.2022 у справі № 640/14930/20.
З оскаржуваного рішення слідує, що суд першої інстанції врахував заперечення відповідача про стягнення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами та те, що справа, по якій адвокатом надано послуги, є справою незначної складності, зазначивши, що складання адвокатом в рамках даної адміністративної справи документів, такі послуги не є послугами значного обсягу, суд дійшов висновку про те, що заява про відшкодування позивачу судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, підлягає частковому задоволенню у сумі 5000,00 грн.
Водночас, судом першої інстанції залишено без належної оцінки, що Договір про надання адвокатом правової допомоги надання юридичних послуг та виконання юридичних робіт від 05.09.2024 (Додаток №1 до якого надано до матеріалів справи) та/або Договорів про надання адвокатом юридичних послуг та виконання юридичних робіт від 05 вересня 2024 року (посилання на який міститься в Акті №462 від 06.03.2025) до матеріалів справи не надано.
Крім того, до матеріалів справи також не надано доказів складання адвокатом Тітовим І.Б. будь-яких запитів та/або скарг, про складання яких міститься посилання в Акті №462 від 06.03.2025.
Отже, доводи скаржника щодо не співмірності заявленої позивачем до відшкодування та стягнутої судом суми витрат з обсягом виконаних адвокатом робіт колегія суддів вважає слушними та такими, що підлягають врахуванню, внаслідок чого розмір витрат на правову допомогу, заявлених позивачем до відшкодування, підлягає зменшенню до 2000,00 грн.
Доводи апелянта щодо не надання позивачем детального розрахунку часу, витраченого адвокатом на надання послуг колегія суддів вважає такими, що не є підставами для відмови у стягненні витрат на правову допомогу, оскільки адвокатом визначено вартість за надані послуги у співвідношенні від кількості сторінок складених процесуальних документів з урахуванням знижки, а не від часу, витраченого на складання таких документів.
Доводи скаржника про відсутність доказів сплати за надані адвокатом послуги, колегія суддів вважає помилковими, оскільки положеннями статті 139 КАС України передбачено можливість стягнення витрат на професійну правничу допомогу, в тому числі, які будуть понесені позивачем у майбутньому. 
Згідно з приписами пункту другого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
У зв`язку з тим, що при ухваленні рішення судом першої інстанції було правильно вирішено справу по суті спору, однак помилково стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Харківській області на користь позивача витрати на правничу допомогу у сумі 5000,00 грн, колегія суддів дійшла висновку, що відповідно до статей 315, 317 КАС України оскаржуване рішення підлягає зміні в частині стягнення витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 317, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області - задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.01.2026 у справі № 520/5382/25 - змінити в частині стягнення витрат на правничу допомогу, виклавши абзац третій резолютивної частини рішення в наступній редакції: 
"Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області (код ЄДРПОУ 439834954, вул. Григорія Сковороди, 46, м. Харків, 61057) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) суму судового збору у розмірі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок) та витрати на правничу допомогу у сумі 2000,00 грн (дві тисячі гривень 00 копійок).
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.01.2026 у справі № 520/5382/25 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		М.О. Семененко 	
Судді	   	З.Г. Подобайло   І.С. Чалий