РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

09 червня 2026 року 	м. Рівне	№460/21165/25	

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Нор У.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом
 	ОСОБА_1 	
до	Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 " 	
 	про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій, -	

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", в якому просить суд:
-визнати протиправною бездіяльність Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022, 2023, 2024 та 2025 роки;
-зобов`язати Департамент поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022, 2023, 2024 та 2025 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції.
Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що відповідачем протиправно не нараховано та не виплачено йому грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, передбаченої статтею 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», оскільки після набуття статусу учасника бойових дій у 2015 році він скористався правом на таку відпустку лише у 2016 та 2017 роках, тоді як у 2015, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022, 2023, 2024 та 2025 роках зазначена відпустка ним не використовувалася, що підтверджується архівними відомостями за період служби в ГУНП в Рівненській області та довідками ДПОП «ОШБ «Лють», а тому при звільненні відповідач був зобов`язаний виплатити грошову компенсацію за всі невикористані дні такої відпустки загальною тривалістю 126 календарних днів, проте безпідставно цього не зробив, чим порушив його право на належне грошове забезпечення та соціальні гарантії, встановлені законодавством для учасників бойових дій.
Ухвалою суду від позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін
Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав. На обґрунтування своїх заперечень зазначив, що спірні правовідносини щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій виникли у період дії воєнного стану в Україні, а тому підлягають врегулюванню з урахуванням особливостей, визначених Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Посилаючись на приписи частини першої статті 12 зазначеного Закону, а також положення статті 24 Закону України «Про відпустки», відповідач вказав, що чинним законодавством за наведених обставин не передбачено обов`язку щодо нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій. Відтак вважає, що підстави для визнання його бездіяльності протиправною відсутні, а оскаржувані дії відповідають вимогам чинного законодавства. З огляду на викладене просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Суд зазначає, що відповідно до положень ст.257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Отже, враховуючи вищевикладене, дана справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними в матеріалах справи доказами.
Розглянувши позовну заяву та відзив на неї, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 у період з 22.02.2023 по 23.01.2025 проходив службу у Департаменті поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ”».
З метою з`ясування правильності нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період проходження служби, а також належних йому виплат при звільненні зі служби, у тому числі грошової компенсації за всі дні невикористаних відпусток, представником позивача було скеровано до відповідача відповідний адвокатський запит.
У відповідь на адвокатський запит від 14.08.2025 №11249-2025 відповідачем надано витяг з наказу про звільнення, довідки про виплати за період з січня 2024 року по лютий 2025 року, з лютого по грудень 2023 року, а також довідку про призначення ОСОБА_1 на посаду.
Зі змісту витягу з наказу про звільнення від 23.01.2025 №71 о/с вбачається, що при звільненні ОСОБА_1 виплачено компенсацію за 15 днів невикористаної додаткової оплачуваної відпустки за 2021-2024 роки.
Разом з тим, у відповіді на адвокатський запит відповідач, посилаючись на положення статей 92, 93 Закону України «Про Національну поліцію», зазначив, що виплата компенсації за невикористані дні додаткової відпустки зі збереженням грошового забезпечення як учаснику бойових дій чинним законодавством не передбачена. Водночас із наданої відповідачем відповіді неможливо встановити, за який саме вид додаткової відпустки ОСОБА_1 було виплачено компенсацію у розмірі 15 днів за період з 2021 по 2024 роки, оскільки частина десята статті 93 Закону України «Про Національну поліцію» передбачає декілька видів додаткових відпусток.
Позивач стверджує, що при звільненні зі служби відповідачем протиправно не виплачено ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення тривалістю 14 календарних днів на рік, право на яку він має як учасник бойових дій.
Так, рішенням комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій працівників органів внутрішніх справ України від 25.06.2015 №11/І/XVIII/50 ОСОБА_1 надано статус учасника бойових дій. На підтвердження зазначеного статусу 25.06.2015 йому видано посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_3 . У зв`язку із втратою вказаного посвідчення 27.01.2022 ОСОБА_1 видано його дублікат серії НОМЕР_4 .
Судом встановлено, що з моменту набуття статусу учасника бойових дій у 2015 році ОСОБА_1 скористався правом на додаткову відпустку тривалістю 14 календарних днів на рік, передбачену для учасників бойових дій, лише у 2016 та 2017 роках, вказане підтверджується архівними відомостями за період проходження служби в ГУНП в Рівненській області з 2015 року по лютий 2023 року, а також довідками №650 та №651 за період проходження служби у ДПОП «ОШБ “Лють”».
Натомість додаткову відпустку тривалістю 14 календарних днів на рік як учасник бойових дій ОСОБА_1 не використав у 2015, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022, 2023, 2024 та 2025 роках, що загалом становить 126 календарних днів.
З огляду на викладене, позивач вважає, що Департаментом поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ”» безпідставно не нараховано та не виплачено ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022, 2023, 2024 та 2025 роки загальною тривалістю 126 календарних днів, що, на переконання позивача, свідчить про порушення його прав та обумовлює необхідність звернення до суду за їх захистом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.
Закон України від 15.11.1996 № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі Закон № 504/96-ВР) установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.
Згідно зі статтею 4 Закону № 504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); відпустка при народженні дитини (стаття 19-1 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.
Статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР визначено, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 24 Закону № 504/96-ВР).
Аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 Кодексу законів про працю України.
Статтею 5 Закону України від 22.10.1993 № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон № 3551-XII), що учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Згідно з пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-XII учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Закон України від 02.07.2015 № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі Закон № 580-VIII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.
Відповідно до абзацу першого частини першої, частини третьої статті 59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.
Відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції (стаття 60 Закону № 580-VIII).
Згідно з частинами першою та другою статті 92 Закону № 580-VIII поліцейським надаються щорічні оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Частинами першою, другою, третьою і четвертою статті 93 Закону № 580-VIII передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість щорічної відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.
Відповідно до частин восьмої, дев`ятої, десятої та одинадцятої статті 93 Закону № 580-VIII поліцейським, які захворіли під час щорічної відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським, які звільняються зі служби в поліції за власним бажанням, за віком, за станом здоров`я (через хворобу) або у зв`язку зі скороченням штатів чи проведенням організаційних заходів, у році звільнення, за їх бажанням, надається щорічна основна відпустка з наступним звільненням, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. Датою звільнення поліцейського в цьому разі є останній день відпустки. При звільненні поліцейського зі служби в поліції проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини щорічної відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. У разі загибелі (смерті) поліцейського таке відрахування не проводиться. Поліцейським, які звільняються зі служби в поліції, виплачується грошова компенсація за всі не використані під час проходження служби дні: щорічних основної та додаткової оплачуваних відпусток поліцейського; щорічної додаткової відпустки особам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. У разі загибелі (смерті) поліцейського грошова компенсація за всі невикористані ним дні відпусток, передбачених абзацами другим і третім цієї частини, виплачується членам його сім`ї, зазначеним в абзаці третьому частини шостої статті 94 цього Закону, в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а в разі їх відсутності такі кошти входять до складу спадщини. Відкликання поліцейського із щорічної відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання із щорічної відпустки здійснюється за письмовим наказом
Частинами першою та другою статті 94 Закону № 580-VIII обумовлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається Кабінетом Міністрів України залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.
Положення Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 (далі - Порядок № 260), визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі - ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання).
Пунктом 3 розділу І Порядку № 260 передбачено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Згідно з абзацами сьомим-десятим пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260 поліцейським, які звільняються зі служби в поліції, виплачується грошова компенсація за всі невикористані під час проходження служби дні: щорічних основної та додаткової оплачуваних відпусток поліцейського; щорічної додаткової відпустки особам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи. Виплата грошової компенсації за невикористану відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до законодавства, на день звільнення зі служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення. У випадках припинення виплати грошового забезпечення з підстав, зазначених у пункті 8 розділу I цих Порядку та умов, і призупинення виплати грошового забезпечення з підстав, зазначених у пункті 7 цього розділу, виплата компенсації за невикористану відпустку проводиться з розміру грошового забезпечення, яке було встановлено на день припинення (призупинення), крім премії.
Суд звертає увагу, що поліцейським можуть бути надані такі відпустки: щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Водночас, зазначені вище норми фактично встановлюють право поліцейського, який є учасником бойових дій, на отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів кожного року.
Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.
З огляду на відсутність правового врегулювання положеннями Закону № 580-VIII і Порядку № 260 питання компенсації поліцейським невикористаної відпустки як учаснику бойових дій, суд дійшов висновку, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону № 504/96-ВР.
Так, відповідно до частини першої статті 24 Закону № 504/96-ВР і частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Вказані норми в сукупності свідчать про те, що у випадку звільнення поліцейського - учасника бойових дій, йому виплачується компенсація за всі невикористані ними дні відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та статтею 12 Закону № 3551-XII.
Такий правовий висновок викладено Верховним Судом в постанові від 19 січня 2021 року у справі № 160/10875/19, який відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України є обов`язковим для врахування при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Суд зауважує, що у справі, що розглядається, положення Закону № 3551-XII не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31 травня 2021 року у справі № 200/13837/19-а та від 11 листопада 2021 року у справі № 200/1175/20-а.
Твердження відповідача про те, що внаслідок зміни правового регулювання спірних правовідносин через внесення змін до частини десятої статті 93 Закону № 580-VIII та її викладення в іншій редакції, застосуванню підлягають виключно положення цього Закону як спеціального, якими не визначено право поліцейських на отримання грошової компенсації за невикористані ними дні додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій, то суд відхиляє як безпідставні, з огляду на таке.
Редакція частини десятої статті 93 Закону № 580-VIII, яка діяла до 05 жовтня 2023 року, також не визначала права поліцейських учасників бойових дій на отримання грошової компенсації за невикористані ними дні додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій. Разом з цим Верховний Суд у вище наведених постановах таке право поліцейських підтвердив і у подальшому від своєї правової позиції не відступав.
Відтак зміна редакції частини десятої статті 93 Закону № 580-VIII, якою знову ж таки не врегульовано спірне питання, жодним чином не нівелює правові висновки Верховного Суду щодо права поліцейських на отримання такої грошової компенсації.
Вищеописаними матеріалами справи підтверджено, що позивач під час проходження служби в Національній поліції України не використав додаткову відпустку із збереженням грошового забезпечення як учаснику бойових за 2015 рік 14 діб, за 2016 рік 14 діб, за 2022 рік 14 діб, за 2023 рік 14 діб, а всього 56 діб, тому при звільненні зі служби в поліції мав право на отримання грошової компенсації за такі дні невикористаної нею відпустки.
Згідно зі статтею 78 Закону № 580-VIII стаж служби в поліції дає право, зокрема, на надання додаткової оплачуваної відпустки.
Під час обчислення стажу служби в поліції враховуються тільки повні роки вислуги років без округлення фактичного розміру вислуги років у бік збільшення.
Відповідно до ч.3 ст.92 Закону № 580- VIII за кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів.
Оцінюючи доводи сторін та надані докази у їх сукупності, а також норми чинного законодавства,суд виходить із такого.
Судом установлено, що ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій, який підтверджується рішенням комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій працівників органів внутрішніх справ України від 25.06.2015 №11/І/XVIII/50 та посвідченням учасника бойових дій.
Відповідно до пункту 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій надається пільга у вигляді використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки зі збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» також передбачено право учасників бойових дій на додаткову оплачувану відпустку тривалістю 14 календарних днів на рік.
З матеріалів справи вбачається та відповідачем не спростовано, що позивач використав зазначену додаткову відпустку лише у 2016 та 2017 роках, тоді як у 2015, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022, 2023, 2024 та 2025 роках таке право ним реалізовано не було. Відтак на день звільнення у позивача залишилася значна кількість невикористаних днів додаткової відпустки як учасника бойових дій.
Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач посилається на те, що спірні правовідносини виникли у період дії воєнного стану, а тому підлягають врегулюванню з урахуванням положень Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», зокрема частини першої статті 12 цього Закону, а також статті 24 Закону України «Про відпустки». На думку відповідача, зазначені норми не передбачають обов`язку щодо виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки учаснику бойових дій.
Суд не може погодитися з наведеними доводами з огляду на таке.
Правовою природою спірних правовідносин є не надання додаткової відпустки під час проходження служби або в умовах воєнного стану, а реалізація права особи на отримання грошової компенсації за всі невикористані дні такої відпустки при звільненні зі служби.
Введення воєнного стану та встановлення певних обмежень щодо порядку надання відпусток не припиняє самого права особи на відповідну соціальну гарантію, визначену Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Тимчасове ненадання відпустки під час проходження служби не може тлумачитися як припинення права на неї або як втрата права на відповідну компенсацію при звільненні.
Частина перша статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» регулює особливості надання відпусток працівникам у період дії воєнного стану та не містить положень, які б скасовували або припиняли право учасника бойових дій на додаткову відпустку чи на отримання компенсації за невикористані дні такої відпустки у разі звільнення.
Аналогічно положення статті 24 Закону України «Про відпустки» не можуть тлумачитися як такі, що виключають виплату компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, право на яку гарантоване спеціальним законом. Навпаки, наведена норма закріплює загальний принцип компенсації невикористаних днів відпусток у разі припинення трудових або службових правовідносин.
Суд враховує, що право учасника бойових дій на додаткову оплачувану відпустку є однією із встановлених державою соціальних гарантій для осіб, які брали участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, а тому не може бути звужене або скасоване шляхом розширеного тлумачення норм законодавства про воєнний стан.
Крім того, Верховний Суд у численних судових рішеннях сформував правовий висновок, відповідно до якого у разі звільнення особи зі служби невикористані дні додаткової відпустки учасника бойових дій підлягають компенсації, а особливий період чи воєнний стан не припиняють права на отримання такої компенсації. Нереалізоване право на відпустку трансформується у право на одержання грошової компенсації за всі невикористані дні такої відпустки при звільненні.
Таким чином, суд доходить висновку, що відмова відповідача у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій ґрунтується на неправильному тлумаченні норм матеріального права та суперечить встановленим законом соціальним гарантіям.
З огляду на встановлені обставини справи, суд вважає доведеним факт наявності у позивача права на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, а тому бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати такої компенсації є протиправною. Відповідно, з метою повного та ефективного захисту порушених прав позивача позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача та зобов`язання здійснити нарахування і виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій підлягають задоволенню.
Оцінюючи доводи сторін та надані докази у їх сукупності, суд виходить із такого.
Судом установлено, що ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій, який підтверджується рішенням комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій працівників органів внутрішніх справ України від 25.06.2015 №11/І/XVIII/50 та посвідченням учасника бойових дій.
Відповідно до пункту 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій надається пільга у вигляді використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки зі збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» також передбачено право учасників бойових дій на додаткову оплачувану відпустку тривалістю 14 календарних днів на рік.
З матеріалів справи вбачається та відповідачем не спростовано, що позивач використав зазначену додаткову відпустку лише у 2016 та 2017 роках, тоді як у 2015, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022, 2023, 2024 та 2025 роках таке право ним реалізовано не було. Відтак на день звільнення у позивача залишилася значна кількість невикористаних днів додаткової відпустки як учасника бойових дій.
Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач посилається на те, що спірні правовідносини виникли у період дії воєнного стану, а тому підлягають врегулюванню з урахуванням положень Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», зокрема частини першої статті 12 цього Закону, а також статті 24 Закону України «Про відпустки». На думку відповідача, зазначені норми не передбачають обов`язку щодо виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки учаснику бойових дій.
Суд не може погодитися з наведеними доводами з огляду на таке.
Правовою природою спірних правовідносин є не надання додаткової відпустки під час проходження служби або в умовах воєнного стану, а реалізація права особи на отримання грошової компенсації за всі невикористані дні такої відпустки при звільненні зі служби.
Введення воєнного стану та встановлення певних обмежень щодо порядку надання відпусток не припиняє самого права особи на відповідну соціальну гарантію, визначену Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Тимчасове ненадання відпустки під час проходження служби не може тлумачитися як припинення права на неї або як втрата права на відповідну компенсацію при звільненні.
Частина перша статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» регулює особливості надання відпусток працівникам у період дії воєнного стану та не містить положень, які б скасовували або припиняли право учасника бойових дій на додаткову відпустку чи на отримання компенсації за невикористані дні такої відпустки у разі звільнення.
Аналогічно положення статті 24 Закону України «Про відпустки» не можуть тлумачитися як такі, що виключають виплату компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, право на яку гарантоване спеціальним законом. Навпаки, наведена норма закріплює загальний принцип компенсації невикористаних днів відпусток у разі припинення трудових або службових правовідносин.
Суд враховує, що право учасника бойових дій на додаткову оплачувану відпустку є однією із встановлених державою соціальних гарантій для осіб, які брали участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, а тому не може бути звужене або скасоване шляхом розширеного тлумачення норм законодавства про воєнний стан.
Крім того, Верховний Суд у численних судових рішеннях сформував правовий висновок, відповідно до якого у разі звільнення особи зі служби невикористані дні додаткової відпустки учасника бойових дій підлягають компенсації, а особливий період чи воєнний стан не припиняють права на отримання такої компенсації. Нереалізоване право на відпустку трансформується у право на одержання грошової компенсації за всі невикористані дні такої відпустки при звільненні.
Таким чином, суд доходить висновку, що відмова відповідача у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій ґрунтується на неправильному тлумаченні норм матеріального права та суперечить встановленим законом соціальним гарантіям.
З огляду на встановлені обставини справи, суд вважає доведеним факт наявності у позивача права на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, а тому бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати такої компенсації є протиправною. Відповідно, з метою повного та ефективного захисту порушених прав позивача позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача та зобов`язання здійснити нарахування і виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій підлягають задоволенню.
За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.
Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
За встановлених в цій справі фактичних обставин та з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Питання про розподіл судових витрат по сплаті судового збору відповідно до вимог статті 139 КАС України судом не вирішується, оскільки позивачка згідно з пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України від 08.07.2011 № 3674-VІ «Про судовий збір» від сплати судового збору звільнений. 
Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов адвоката ОСОБА_1 до Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022, 2023, 2024 та 2025 роки.
Зобов`язати Департамент поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022, 2023, 2024 та 2025 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду. 
Повний текст рішення складений 09 червня 2026 року 
Учасники справи:
Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_2 ) 
Відповідач - Департамент поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 " ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 ) 

Суддя       У.М. Нор