УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 389/1246/24
провадження № 51-1511ск26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 , 
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 січня 2026 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 07 квітня 2026 року,
встановив:
За вироком Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 січня 2026 року, залишеним без змін ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 07 квітня 2026 року,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кальниболота Новоархангельського району Кіровоградської області, проживаючого у АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК), й призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
Також вироком вирішено питання щодо початку обчислення строку відбування покарання та зарахування до нього строку попереднього ув`язнення, заходів забезпечення кримінального провадження та долю речових доказів. 
За обставин, детально викладених у вироку, 22 січня 2024 року близько 01:00 ОСОБА_4 заподіяв потерпілій ОСОБА_5 умисне тяжке тілесне ушкодження,небезпечне для життя в момент заподіяння.
Доводи касаційної скарги та її вимоги
У касаційній скарзі засуджений зазначає на наявність підстав до зміни оскаржених судових рішень через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість. Просить на підставі статей 66, 69, 75 КК пом`якшити покарання, призначити його у мінімальному розмірі й звільнити від відбування покарання з іспитовим строком.
На обґрунтування вимог зазначає, що суди не в повній мірі врахували всі обставини кримінального правопорушення, зокрема те, що він щиро покаявся, визнав вину, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, після вчинення злочину надав потерпілій першу медичну допомогу, залишився на місці злочину, активно сприяв досудовому розслідуванню та в подальшому не перешкоджав судовому провадженню.
Водночас, він раніше не судимий, має постійне місце проживання, за яким мешкає разом із дружиною та їх спільною малолітньою дитиною, є офіційно працевлаштованим, має позитивну характеристику за місцем проживання та роботи, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, має міцні соціальні зв`язки та за висновком досудової доповіді органу з питань пробації у ОСОБА_4 середній рівень ризику вчинення повторного правопорушення та середній ризик небезпеки для суспільства, тому орган пробації вважає, що виправлення обвинуваченого без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства.
Зазначає, що кримінальне правопорушення ним було скоєно внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин, а також через протиправну поведінку потерпілої, що остання підтвердила у своїх показаннях, що він перебуває під вартою з 22 січня 2024 року й мав достатньо часу для того, щоб виправитися та зробити необхідні висновки.
Мотиви Суду
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, та зміст доданих до неї копій судових рішень, колегія суддів не знайшла підстав для відкриття касаційного провадження.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, при цьому переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.
Висновки суду щодо фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікація дій засудженого ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 121 КК у касаційній скарзі не оспорюються та не заперечуються. 
Доводи щодо невідповідності призначеного засудженому покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість колегія суддів відхиляє як необґрунтовані.
Як убачається з вироку Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 січня 2026 року, призначаючи ОСОБА_4 покарання, місцевий суд врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, мотив та мету його вчинення, дані про особу винного, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, а також взяв до уваги висновок досудової доповіді, відповідно до якої у ОСОБА_4 середній рівень ризику вчинення повторного правопорушення та середній рівень небезпеки для суспільства, тому орган пробації вважає, що виправлення обвинуваченого без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства.
Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнав щире каяття, посткримінальну поведінку та визнання вини, обставинами, що обтяжують його покарання, - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння та вчинення злочину щодо подружжя.
За таких обставин, враховуючи також позицію потерпілої, яка претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого не пред`явила і просила його суворо не карати, суд дійшов висновку, що необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень буде покарання у виді позбавлення волі в розмірі, який є мінімальним, визначеним санкцією ч. 1 ст. 121 КК.
Підстав до застосування при призначенні покарання положень ст. 75 КК суд не встановив. Обґрунтовано зазначив, що обставини, які пом`якшують покарання, а також те, що обвинувачений ОСОБА_4 примирився з потерпілою ОСОБА_5 та вона просила його суворо не карати, є підставою для призначення обвинуваченому мінімального покарання, передбаченого законом за вчинене, але не для звільнення його від призначеного покарання з іспитовим строком.
Підстав для призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, суд також не встановив.
Вирок суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК і є обґрунтованим. 
Питання щодо невідповідності призначеного обвинуваченому покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість було предметом перевірки суду апеляційної інстанції за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_6 .
Як видно зі змісту ухвали апеляційного суду, в апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_4 просив пом`якшити покарання, призначивши його у виді 5 років обмеження волі, захисник ОСОБА_6 висував вимогу змінити вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання та пом`якшити його, призначивши мінімальне покарання, не пов`язане з позбавленням волі.
Під час перегляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд, з дотриманням меж, визначених статтею 404 КПК, перевірив твердження та доводи сторони захисту про невідповідність призначеного засудженому покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість, які є аналогічними доводам касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 , та вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених вимог, навівши відповідні аргументи та підстави до прийняття такого рішення. 
Суд апеляційної інстанції перевірив правильність оцінки взятих місцевим судом до уваги даних щодо ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винуватого, який раніше не судимий, одружений, має на утриманні одну малолітню дитину, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання та роботи характеризується виключно з позитивної сторони, обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , - щирого каяття, посткримінальну поведінку, а також обставин, які обтяжують покарання, - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння та вчинення злочину щодо подружжя, в результаті чого дійшов вмотивованого висновку про те, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства, а призначення місцевим судом покарання у виді позбавлення волі в розмірі, що є мінімальним, визначеним санкцією ч. 1 ст. 121 КПК, є достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. 
Доводи апеляційних скарг обвинуваченого та захисника про те, що місцевий суд не взяв до уваги характеристики обвинуваченого, досудову доповідь, інформацію щодо особи обвинуваченого ОСОБА_4 , який працює, має на утриманні малолітню дитину, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, надав ОСОБА_5 медичну допомогу суд апеляційної інстанції відхилив з тих мотивів, що місцевий суд такі обставини уже врахував при призначенні покарання.
Також на підставі досліджених матеріалів кримінального провадження апеляційний суд встановив, що ОСОБА_4 наніс потеплілій ОСОБА_5 два удари ножем, а саме один удар в область грудної клітини, а один - в область спини, при цьому остання, з метою попередження спричинення їй ще більших тілесних ушкоджень, розвернулась спиною до ОСОБА_4 та зігнулась, тим самим зменшила площину свого тіла, незважаючи на це ОСОБА_4 наніс один удар в область спини. 
Показання, надані обвинуваченим в суді першої інстанції, а саме про те, що ОСОБА_5 провокувала його та він не хотів її бити ножем, апеляційний суд розцінив як такі, що не узгоджуються з встановленими обставинами справи, за якими після першого удару ножем потерпіла зігнулась, але, незважаючи на це, ОСОБА_4 наніс їй удар ножем у спину. Таким чином, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що ОСОБА_4 намагався нанести своїй дружині ОСОБА_5 більш тяжку шкоду її здоров`ю.
Посилання ОСОБА_4 на провокування конфлікту з боку потерпілої суд апеляційної інстанції відхилив на тих підставах, що чоловік в силу особливостей фізіології є фізично сильнішим за жінку і в даному випадку ОСОБА_4 мав можливість вирішити конфлікт зі своєю дружиною без застосування відносно неї сили.
За таких обставин суд апеляційної інстанції не встановив підстав до призначення ОСОБА_4 більш м`якого покарання, ніж призначено судом першої інстанції.
В аспекті дотримання судом апеляційної інстанції вимог статей 370, 419 КПК, колегія суддів Верховного Суду враховує, що приписи пункту 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які зобов`язують суд обґрунтовувати своє рішення, не можна тлумачити як такі, що вимагають детальної відповіді на кожен аргумент. Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 цієї Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У цьому кримінальному провадженні такі стандарти дотримано. Зважаючи на вимоги кримінального процесуального закону та позицію ЄСПЛ в аспекті оцінки аргументів учасників справи щодо мотивування судових рішень, викладену, зокрема, у справі «Салов проти України» (рішення від 06 вересня 2005 року, § 89), суд апеляційної інстанції належним чином перевірив під час апеляційного перегляду доводи апеляційних скарг, вмотивовано погодившись з рішенням місцевого суду. Недотримання ним приписів статей 370, 419 КПК, за доводами касаційної скарги не вбачається.
У касаційній скарзі засуджений, на обґрунтування підстав до призначення покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, також посилається на сукупність тих самих обставин, що були встановлені і досліджені судом першої інстанції та перевірені й оцінені апеляційним судом під час перегляду вироку місцевого суду, наводить доводи щодо необхідності пом`якшення йому покарання та призначення такого покарання, яке не пов`язане з позбавленням волі, при цьому формально посилається на положення статей 69, 75 КК, які визначають призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, та звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Щодо оцінки зазначених доводів Верховний Суд виходить із такого.
Призначення покарання та звільнення від його відбування є різними інститутами кримінального права. Звільнення від відбування покарання передбачене приписами норм розділу XII Загальної частини КК, де визначені підстави й умови застосування іншого, відмінного від визначеного розділом XI цього Кодексу, інституту кримінального права - призначення покарання. Тобто межі призначення покарання передбачені саме в положеннях ст. 65 КК, де про звільнення від відбування покарання з випробуванням не йдеться.
З оскаржених судових рішень вбачається, що підстав до застосування статей 69, 75 КК суди не встановили, з чим погоджується й суд касаційної інстанції.
Посилання засудженого в обґрунтування підстав до призначення йому більш м`якого покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, звільнення від відбування покарання, на обставини, що характеризують його особу, а також такі, що пом`якшують покарання, колегія суддів не вважає переконливими, оскільки вони вже взяті до уваги при визначенні виду та розміру покарання у сукупності і взаємозв`язку з іншими, встановленими судами, серед яких і ті, що визначають тяжкість вчиненого кримінального правопорушення.
Доводи касаційної скарги засудженого щодо безпідставного неврахування судами попередніх інстанцій як обставини, яка пом`якшує покарання, вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин, колегія суддів відхиляє через необґрунтованість.
Збіг тяжких особистих, сімейних чи інших обставин означає наявність таких негативних обставин, які заподіюють особі страждання, негативно впливають на її психіку, можуть викликати у неї стан розпачу, надмірну дратівливість, гарячковість, що не сприяє належному здійсненню самоконтролю поведінки. Конкретного переліку вказаних обставин законом не визначено, проте судова практика визнає ними, зокрема: смерть або тяжку хворобу рідної чи близької особи; хворобу винного; втрату ним роботи; складні житлові умови; подружню зраду або іншу подібну подію, що спричинила конфлікт у сім`ї; важкий матеріальний стан; проживання підлітка в сім`ї п`яниць чи наркоманів тощо. Таких обставини у даному кримінальному провадженні не встановлено.
Оцінюючи правильність висновків судів попередніх інстанцій щодо незастосування положень закону, які дають можливість призначити більш м`яке покарання, ніж передбачено законом, касаційний суд враховує, що за приписами ч. 1 ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім визначених цією нормою випадків, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. 
Норма матеріального права, викладена в ч. 1 ст. 69 КК, надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж передбачено законом за кримінальне правопорушення, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину». Отже, застосування положень ст. 69 КК можливе в разі, якщо наявна сукупність принаймні двох обставин, які відповідають двом умовам, визначеним у законі: 1) вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 ст. 66 КК; 2) хоча б одна із них істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
При визначенні поняття (юридичного змісту) обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, Верховний Суд виходить із системного тлумачення статей 66 та 69 КК, а також положень тих статей Особливої частини цього Кодексу, що визначають певні обставини, які пом`якшують покарання, як ознаки окремих привілейованих складів кримінальних правопорушень. Про взаємозв`язок обставин, що пом`якшують покарання за приписами ст. 66 КК, з обставинами, які є ознаками привілейованих складів кримінальних правопорушень (і віддзеркалюють собою значно менший ступінь суспільної небезпечності порівняно із простим складом правопорушення), свідчать, зокрема, положення ч. 3 ст. 66 цього Кодексу, за якими заборонено враховувати як обставину, що пом`якшує покарання, ту, що вже визначена законом як ознака складу кримінального правопорушення, у вчиненні якого особу визнано винуватою.
Закон про кримінальну відповідальність визначає як обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його вчинення у стані сильного душевного хвилювання, особливий психофізичний стан породіллі під час пологів або відразу після пологів, стан необхідної оборони при перевищенні її меж, які істотно знижують ступінь тяжкості умисних вбивств або тяжкого тілесного ушкодження, у привілейованих видах кримінальних правопорушень, визначених у статтях 116-118, 123, 124 КК. Вказане висвітлює підхід законодавця до визначення обставин, які можуть братися до уваги під час вирішення питання про можливість застосування положень ст. 69 вказаного Кодексу.
Обставини чи сукупність обставин, які відповідно до положень ст. 69 КК надають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають бути такого ж характеру і сили, які зумовлюють виокремлення привілейованих складів злочинів. Ці обставини чи сукупність обставин мають перебувати в обумовленому взаємозв`язку із цілями та/або мотивами кримінального правопорушення, обсягом, характером і змістом дій та іншими факторами, які безпосередньо обумовлюють вчинення кримінального правопорушення та впливають на його характеристику за критеріями суспільної небезпеки вчиненого та винуватого, їх характеру та ступеня.
У даному кримінальному провадженні в діях засудженого суди не встановили наявності таких обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а тому обґрунтовано не застосували приписи ст. 69 КК, не вбачається таких і зі змісту касаційної скарги засудженого, який посилається на ті самі обставини, що вже були враховані судами попередніх інстанцій.
Реалізація апеляційним судом дискреційних повноважень щодо прийняття рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням має межі, визначені статтями 409, 413 КПК. При цьому, суд апеляційної інстанції керується положеннями ст. 404 КПК, у їх взаємозв`язку із приписами п. 4 ч. 1 ст. 91, ч. 2 ст. 92, ст. 22 цього Кодексу в частині врахування обставин, які можуть свідчити про наявність або відсутність підстав до звільнення особи від відбування покарання з випробуванням.
Після призначення обвинуваченому покарання, на етапі вирішення питання про можливість застосування положень щодо звільнення від його відбування суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та врахувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується в тому разі, коли є умови і підстави, визначені ст. 75 КК, у їх взаємозв`язку із положеннями статей 50, 65 цього Кодексу, тобто за умови обґрунтованого переконання суду про можливість досягнення цілей покарання внаслідок звільнення від його відбування, враховуючи при цьому тяжкість кримінального правопорушення.
За правилами ст. 75 КК (в редакції закону, чинній на момент вчинення кримінального правопорушення), якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Отже, підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є обґрунтоване переконання суду, викладене в мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення рішення, зокрема на відомостях про вчинений особою злочин, характер суспільно небезпечного діяння, його наслідки, зміст протиправної поведінки. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують особистісні прояви винуватої особи в головних сферах життєдіяльності, спосіб життя, соціальні зв`язки, посткримінальну поведінку, наскільки її ціннісні орієнтири збігаються із загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі, соціально-психологічну характеристику тощо.
Положення ст. 75 КК підлягають застосуванню за умови обґрунтованого переконання суду про можливість досягнення мети покарання внаслідок звільнення від його відбування, враховуючи при цьому особу та тяжкість кримінального правопорушення.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом насамперед питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку протиправне діяння (ст. 12 КК). Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Форма реалізації кримінальної відповідальності, зокрема і та, що пов`язана зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, в кожному конкретному випадку визначається судом з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо. Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання, а за наявності підстав, встановлених законом, вирішити питання про звільнення особи від покарання чи його відбування.
Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про неможливість виправлення засудженого ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням.
За встановлених судами фактичних обстави кримінального провадження, ОСОБА_4 , будучи фізично сильнішим за свою дружину ОСОБА_5 , маючи можливість вирішити наявний із нею конфлікт без застосування сили, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, наніс їй два удари ножем: один удар - в область грудної клітини, а другий - в область спини, коли після першого удару потерпіла розвернулась до нього спиною та зігнулась з метою захиститись, тобто в життєво важливі ділянки тіла людини. В судах як першої й апеляційної інстанцій, так і в касаційній скарзі при зверненні до Верховного Суду засуджений послідовно зазначає про наявність провокації з боку потерпілої та тяжких особистих, сімейних чи інших обставин, натомість такі обставини, як видно з оскаржених судових рішень, не підтверджуються матеріалами кримінального.
Позиція потерпілої, яка просила ОСОБА_4 суворо не карати та дати йому іспитовий строк, а також висновки досудової доповіді органу з питань пробації не є визначальними для вирішення питання про застосування до винуватої особи положень ст. 75 КК, адже вони враховуються у сукупності з іншими обставинами кримінального провадження й оцінюються в аспекті можливості досягнення мети покарання, у тому числі із забезпечення реалізації цілей покарання у вигляді загальної превенції, й у даному випадку підстав враховувати зазначені обставини як такі, що дають можливість звільнити засудженого від відбування призначеного йому покарання з випробуванням, суд касаційної інстанції не вбачає.
Перебування ОСОБА_4 під вартою з 22 січня 2024 року, на що він в касаційній скарзі посилається як на обставину, яка, на його думку, впливає на вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням, не ґрунтується на вимогах закону. Попереднє ув`язнення, відповідно до приписів ч. 5 ст. 72 КК, підлягає зарахуванню у строк покарання, натомість аналогічна умова для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням в нормах ст. 75 цього Кодексу відсутня.
Таким чином, на переконання колегії суддів Верховного Суду, з огляду на встановлені фактичні обставини цього кримінального провадження, дані про особу засудженого, обставини, які пом`якшують покарання, та обставини, які його обтяжують, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про відсутність підстав до застосування приписів статей 69, 75 КК з наведенням достатніх мотивів у цій частині. 
З огляду на положення розділу XII Загальної частини КК в касаційній скарзі не наведено належного обґрунтування до спростування висновку про відсутність підстав до застосування положень статей 69, 75 КК. Автор скарги посилається на неправильне застосування судом закону про кримінальну відповідальність за результатом власної оцінки тих обставин, які уже перевірені судами попередніх інстанцій та оцінені в їх сукупності та взаємозв`язку.
Про інші обставини, які не були враховані судами попередніх інстанцій, в касаційній скарзі не йдеться.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, невідповідності призначеного засудженому покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би могли бути підставами для скасування чи зміни судових рішень, за змістом доводів касаційної скарги засудженого, судами допущено не було. 
Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, з огляду на що Суд не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги та доходить висновку, що у відкритті провадження необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд 
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 січня 2026 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 07 квітня 2026 року.
Ухвала оскарженню не підлягає. 
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3