ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
8-й під`їзд, Держпром, майдан Свободи, 5, м. Харків, 61022 
тел. приймальня (057) 705-14-14, тел. канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41 
_______________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" квітня 2026 р.	м. Харків	Справа № 922/409/26	

Господарський суд Харківської області у складі:
судді Шатернікова М.І. 
при секретарі судового засідання Цірук О.М.
розглянувши в порядку загального позовного провадження справу 
за позовом Білгород-Дністровської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону в інтересах держави в особі:
позивача 1. Адміністрація Державної прикордонної служби України (63601, м. Київ, вул. Володимирська, 26; ідент. код 00034039);
позивача 2 - Військова частина НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України ( АДРЕСА_1 ; ідент. код НОМЕР_2 )
до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергоінвестпроект" (61051, м. Харків, вул. Букова, буд. 20в; ідент. код 34633789)
про визнати недійсними додаткових угод та стягнення 278040,20 грн
за участю представників:
прокурор – Була Р.Б.
позивача 1 – Шелудько В.А.
позивача 2 – не з`явився
відповідача – не з`явився 

ВСТАНОВИВ:

Керівник Білгород-Дністровської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону в інтересах держави в особі: позивача 1. Адміністрація Державної прикордонної служби України; позивача 2 - Військова частина НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергоінвестпроект" (відповідач), в якому просить суд: визнати недійсними додаткові угоди від 15.03.2021 № 1-21, від 23.09.2021 № 2-21, від 24.09.2021 № 3-21, від 27.09.2021 № 4-21 та від 22.10.2021 № 5-21 до Договору від 30.12.2020 № 463-20 про постачання електричної енергії споживачу, укладеному між Військовою частиною НОМЕР_1 та ТОВ "Енергоінвестпроект" та стягнути з ТОВ "Енергоінвестпроект" на користь Адміністрації Державної прикордонної служби України в особі Військової частини НОМЕР_1 безпідставно одержані грошові кошти у розмірі 278 040,20 грн Понесені судові витрати просить покласти на відповідача понесені судові витрати.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 16.02.2026 прийнято позовну заяву Керівника Білгород-Дністровської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону до розгляду та відкрито провадження у справі № 922/409/26, розгляд якої призначити за правилами загального позовного провадження; проведення підготовчого засідання у справі призначено на 12 березня 2026 року об 11:30.
У підготовчому засіданні 12.03.2026 у справі постановлено протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання в порядку п. 3 ч. 2 ст. 183 ГПК України на 02 квітня 2026 року о 12:30 год.
У підготовчому засіданні 02.04.2026 р. постановлено: протокольну ухвалу про продовження строку проведення підготовчого провадження на 30 днів до 17.05.2026 р. в порядку ч. 3 ст. 177 ГПК України і протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті в порядку передбаченому п. 3 ч. 2 ст. 185 ГПК України на 23 квітня 2026 року о 14:00 год.
У судовому засіданні 23.04.2026 р. було постановлено протокольну ухвалу про оголошення перерви у судовому засіданні до 30.04.2026 р. об 12:30, в порядку ч. 2 ст. 216 ГПК України.
В судовому засіданні 30.04.2026 прокурор підтримав позов у повному обсязі. 
Представник першого позивача в судовому засіданні підтримала позов прокурора та просив суд його задовольнити.
Представник другого позивача та відповідач у призначене судове засідання 30.04.2026 не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені судом належним чином, відповідно до ст. 120, 121, п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази. 
Крім того, відповідач правом на надання до суду відзиву на позов також не скористався, про рух справи (зокрема, про відкриття провадження у справі) повідомлявся у відповідності до норм чинного процесуального законодавства. Зокрема, з метою повідомлення останнього про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала про відкриття провадження у справі в електронному вигляді була направлена 17.02.2026 до Електронного кабінету ТОВ “ЕНЕРГОІНВЕСТПРОЕКТ” про що свідчить наявна в справі Довідка про доставку електронного листа.
У даному випаду судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.
Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. Згідно з частин 1, 2 статті 3 названого Закону, для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").
Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з процесуальними документами у справі № 922/409/26 у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).
На підставі частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України, суд застосовує практику ЄСПЛ як джерело права, зокрема, у справі "Осіпов проти України’’, де Суд нагадав, що стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Суд повинен лише встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента (там само). З точки зору Конвенції заявник не має доводити, що його відсутність у судовому засіданні справді підірвала справедливість провадження або вплинула на його результат, оскільки така вимога позбавила б змісту гарантії статті 6 Конвенції.
Відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідно до ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Виходячи з того, що відповідачу надано достатньо часу для формування відзиву на позовну заяву, втім він не скористався цим правом, суд вважає за можливе розглянути спір в порядку ч. 1 ст. 178 та ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України за наявними в справі матеріалами, оскільки їх цілком достатньо для правильної юридичної кваліфікації спірних правовідносин.
Відповідно до вимог статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
30.04.2026 суд, відповідно до частини 1 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, ухвалив рішення іменем України.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
30 грудня 2020 року між Військовою частиною НОМЕР_1 (споживач, другий позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРГОІНВЕСТПРОЕКТ" (постачальник, відповідач) укладено Договір № 463-20 про постачання електричної енергії споживачу (далі Договір), за умовами якого постачальник продає електричну енергію (ДК 021:2015 09310000-5 - Електрична енергія) споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору. Загальна кількість січень-грудень 2021 року – 880 000 кВт*год.
За умовами п. 5.1 договору, споживач розраховується з постачальником за електричну енергію за цінами, що визначаються відповідно до механізму визначення ціни електричної енергії, згідно з обраною Споживачем комерційною пропозицією, яка є додатком 2 цього Договору. Ціна за спожиту електричну енергію у 2021 р., за 1 кВТ/год, без урахування тарифів на її розподіл, становить 2,10228 грн з урахуванням ПДВ, в т.ч. ціна електричної енергії у розмірі 1,7519 грн без ПДВ та ПДВ у розмірі 20% - 0,35038 грн., Загальна вартість усього обсягу поставки складає 1 850 006,40 грн з ПДВ. 
Відповідно до Додатку № 2 до Договору (комерційна пропозиція) ціна за одиницю товару складає 1,7519 грн за 1 кВт*год без ПДВ (тобто 2,10228 грн за 1 кВт*год з ПДВ).
Відповідно до п. 13.1 Договір набирає чинності з дати підписання Сторонами та скріплення їх підписів печатками (тобто з 30.12.2020) та діє до 31.12.2022(включно), а в частині розрахунків до повного його виконання.
Дія договору про закупівлю може продовжуватися на строк, достатній для проведення процедури закупівлі на початок наступного року, в обсязі, що не перевищує 20 відсотків суми, визначеної в договорі, укладеному в попередньому році, якщо видатки на цю мету затверджено в установленому порядку (п. 13.3 Договору).
Відповідно до п. 13.10 Договору істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, зокрема, збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання цін такого товару на ринку , за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю. 
Пунктом 5.2. Договору встановлено, що спосіб визначення ціни (тарифу) електричної енергії зазначається в комерційній пропозиції Постачальника. Порядок зміни ціни за електричну енергію визначені положеннями Додатка № 2 до Договору – «Комерційна пропозиція», відповідно до яких зміна ціни постачання електричної енергії допускається виключно у випадках, передбачених законодавством України у сфері публічних закупівель, зокрема у зв`язку із застосуванням п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю/внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії та здійснюється шляхом укладення та підписання додаткових угод. 
Сторонами визначено, що у разі надання у встановленому порядку електропостачальником споживачу повідомлення про зміни умов договору про постачання електричної енергії (у тому числі зміну ціни), договір вважається укладеним із зазначеної в повідомленні дати зміни його умов (але не пізніше ніж через 20 днів від дня надання споживачу повідомлення).
Пунктом 5.5 Договору встановлено, що розрахунковим періодом, за цим Договором є календарний місяць. 
При цьому, відповідно до п. 13.2 Договору Постачальник має повідомити про зміну будь-яких умов договору Споживача не пізніше ніж за 20 днів до їх застосування з урахуванням інформації про право споживача розірвати договір. Постачальник зобов`язаний повідомити Споживача в порядку, встановленому законом, про будь-яке збільшення ціни і про право припинити дію договору без сплати будь-яких штрафних санкцій чи іншої фінансової компенсації Постачальнику, якщо Споживач не приймає нові умови.
Судом встановлено, що протягом дії договору № 463-20 між його сторонами були укладені оспорювані прокурором у даній справі додаткові угоди, відповідно до яких сторонами внесені зміни до істотних умов договору, здійснено перегляд ціни та обсягів електричної енергії, коригування загальної суми договору, а саме:
1. Додатковою угодою № 1-21 від 15.03.2021, з посиланням на п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», з 01.02.2021 було підвищено ціну електричної енергії до 2,2770614436 грн за 1 кВт*год, що становить збільшення на 8,31 % порівняно з початковою ціною закупівлі. Водночас, обсяг електричної енергії було зменшено та встановлено на рівні 818 935 кВт*год;
2. Додатковою угодою № 2-21 від 23.09.2021, з посиланням на п. 2 ч. 5 ст. 41 ЗУ «Про публічні закупівлі», з 01.08.2021 підвищено ціну електричної енергії до 2,4693035532 грн за 1 кВт*год, що відповідає зростанню на 17,46 % відносно початкової вартості, та зменшено обсяг електричної енергії, який після коригування склав 797 728 кВт*год; 
3. Додатковою угодою № 3-21 від 24.09.2021, з 02.08.2021 ціна електричної енергії зросла до 2,6807506488 грн за 1 кВт*год, що становить збільшення на 27,52 % у порівнянні з початковою ціною, та обсяг електроенергії було скориговано до 778 101 кВт*год;
4. Додатковою угодою № 4-21 від 27.09.2021 з 03.08.2021 підвищено ціну електричної енергії до 2,9133213096 грн за 1 кВт*год, що становить збільшення на 38,58 % у порівнянні з початковою ціною, та скориговано обсяг електроенергії до 759 992 кВт*год;
5. Додатковою угодою № 5-21 від 22.10.2021 з 01.09.2021 підвищено ціну електричної енергії до 3,16912578 грн за 1 кВт*год, що становить збільшення на 50,74 % у порівнянні з початковою ціною, та скориговано обсяг електроенергії до 747 739 кВт*год;
6. Додатковою угодою № 6-21 від 24.12.2021 зменшено суму Договору на 11,56 грн, що призвело до остаточного встановлення ціни договору за 2021 рік на рівні 1 849 994, 84 грн. 
Таким чином, прокурор наголошує, що в результаті звернень постачальника з обґрунтуванням нібито наявних коливань ціни електричної енергії на ринку, сторонами було змінено істотні умови договору з порушенням імперативних норм чинного законодавства шляхом підписання додаткових угод № 1-21, 2-21, 3-21, 4-21 та 5-21, якими було збільшено ціну електричної енергії з первинних 2,10228 грн до 3,16912578 грн з ПДВ за 1 кВт*год, що становить збільшення на 50,75%.
Крім того, на підставі наявних у матеріалах справи доказів (відповідних актів приймання-передача та рахунків-фактур від 15.02.2021 № 73/01, від 22.03.2021 № СФ-0000294, від 12.04.2021 № СФ-0000369, від 19.05.2021 № 73/04, від 29.06.2021 № 73/05, від 16.07.2021 № 73/06, від 17.08.2021 № 73/07, від 12.10.2021 № 73/08, від 25.10.2021 № 73/09, від 24.11.2021 № 73/10 та від 24.12.20221 № 73/10-1) судом встановлено, а учасниками справи не заперечується, що на виконання умов Договору № 463-20 в редакції наведених додаткових угод за період січня-грудня 2021 року постачальник поставив, а споживач прийняв 747 738 кВт*год електричної енергії (у той час як загальний обсяг постачання електричної енергії при укладенні сторонами договору про закупівлю становив 880 000 кВт*год ), за яку споживач сплатив грошові кошти в загальному розмірі 1 849 994,84 грн (відповідно до платіжних доручень від 18.02.2021 № 265, від 18.03.2021 № 449, від 13.04.2021 № 580, від 20.05.2021 № 924, від 29.06.2021 № 1253, від 19.07.2021 № 1383, від 19.08.2021 № 1640, від 13.10.2021 № 2072, від 26.10.2021 № 2237, від 26.10.2021 № 2236, від 25.11.2021 № 2558 та від 28.12.2021 № 3006). Отже, упродовж дії Договору Споживачу поставлено електричну енергію загальним обсягом 747 738 кВт*год, за які перераховано постачальнику кошти на загальну суму 1 849 994,84 грн, у той час як при ціні електричної енергії згідно укладеного договору в первинній редакції – 2,10228 грн/кВт*год за 747 738 кВт*год підлягало сплаті 1 571 954, 64 гривень.
Стверджуючи про безпідставність та незаконність внесених сторонами до Договору № 463-20 змін в частині збільшення вартості електричної енергії та, відповідно, недійсність оспорюваних у даній справі додаткових угод № 1-21, від 23.09.2021 № 2-21, від 24.09.2021 № 3-21, від 27.09.2021 № 4-21 та від 22.10.2021 № 5-21 до Договору від 30.12.2020 № 463-20 відповідно до статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", прокурор просить такі додаткові угоди визнати недійсними та в порядку застосування наслідків недійсності правочину шляхом реституції стягнути з відповідача зайво сплачені другим позивачем, як споживачем, грошові кошти за придбану у період 2021 року електричну енергію в загальній сумі 278040,20 грн (1 849 994,84 грн - 1 571 954, 64 грн).
Означена сума прокурором обрахована як різниця між фактично сплаченою позивачем вартістю електричної енергії відповідно до його ціни, яка визначалася відповідно до недійсних додаткових угод до Договору № 463-20 та встановленою сторонами в Договорі № 463-20 вартістю електричної енергії згідно з первинними умовами укладеного сторонами Договору № 463-20, яка повинна була оплачуватися позивачем на користь відповідача з врахуванням недійсності внесених в Договір № 463-20 подальших змін щодо збільшення вартості електричної енергії, які перевищують 10 % від початково визначеної в договорі ціни природного газу.
Щодо підстав для представництва прокурором інтересів держави у спірних правовідносинах.
Статтею 131-1 Конституції України на прокуратуру покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави (стаття 1 Закону України "Про прокуратуру").
Під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом звертатися до суду з позовом або іншою заявою (пункт 1 частини 6 статті 23 Закону України "Про прокуратуру").
Відповідно до частин 3, 4 статті 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною чи іншою заявою. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в заяві обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Згідно з вимогами частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Державна прикордонна служба України в силу статті 6 Закону України "Про Державну прикордонну службу України" є правоохоронним органом спеціального призначення.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про Державну прикордонну службу України" на Державну прикордонну службу України покладаються завдання щодо забезпечення недоторканності державного кордону та охорони суверенних прав України в її прилеглій зоні та виключній (морській) економічній зоні.
Основними функціями Державної прикордонної служби України є в тому числі охорона державного кордону України на суші, морі, річках, озерах та інших водоймах з метою недопущення незаконної зміни проходження його лінії, забезпечення дотримання режиму державного кордону та прикордонного режиму (стаття 2 Закону України "Про Державну прикордонну службу України").
Також, у пункті 45 частини 1 статті 20 Закону України "Про Державну прикордонну службу України" визначено, що Державна прикордонна служба України має право у порядку, передбаченому законодавством, одержувати і використовувати земельні ділянки для розміщення стаціонарних технічних засобів та інженерних споруд на державному кордоні України, розташування органів, підрозділів, навчальних закладів, підприємств, установ та організацій Державної прикордонної служби України, пунктів (місць) тимчасового тримання осіб, базування кораблів і катерів, авіаційних підрозділів, стрільбищ і навчальних полів тощо.
Відповідно до пункту 2 Розділу 1 Положення про орган охорони державного кордону Державної прикордонної служби України (далі Положення), затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 30.11.2018 № 971, орган охорони державного кордону є основним органом у загальній структурі Держприкордонслужби, що безпосередньо виконує поставлені перед Держприкордонслужбою завдання щодо забезпечення недоторканності державного кордону України та бере участь в охороні суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні, а також здійснює інші повноваження, передбачені законодавством України.
Розділом IV Положення встановлено, що фінансування діяльності органу охорони державного кордону здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України та інших джерел, передбачених законодавством. Адміністрація Держприкордонслужби організовує забезпечення органу охорони державного кордону матеріальними та іншими ресурсами. Орган охорони державного кордону здійснює господарську діяльність та укладає договори відповідно до чинного законодавства України. Військове майно закріплюється за органом охорони державного кордону на праві оперативного управління. Орган охорони державного кордону є військовою частиною та має дійсне і умовне найменування. Орган охорони державного кордону є юридичною особою, має печатки із зображенням малого Державного Герба України і дійсним або умовним найменуванням, інші печатки і штампи, рахунки в органах Державної казначейської служби України та може мати рахунки в банках, у тому числі в іноземній валюті.
Відповідно до змісту пункту 2 частини 5 статті 53 ГПК України у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, вказаний орган набуває статусу позивача.
Таким чином, Адміністрація Державної прикордонної служби України, яка є органом державної влади, що уповноважений на здійснення контролю за використанням фінансових і матеріальних ресурсів, забезпечення ефективного і цільового використання бюджетних коштів у органах Держприкордонслужби, а також Військова частина НОМЕР_1 , яка є стороною оспорюваного правочину, у зв`язку з чим має набути статусу позивача після відкриття провадження у справі.
За положеннями частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Отже, прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді за одночасної наявності двох елементів: 1) порушення або загрози порушення інтересів держави; 2) нездійснення чи неналежного здійснення захисту таких інтересів відповідним суб`єктом владних повноважень, а також у разі його відсутності.
Згідно з визначенням поняття "публічний інтерес", яке розкрито в статті 1 Закону України "Про адміністративну процедуру", публічний інтерес це інтерес держави, суспільства, територіальної громади, а також важливі для великої кількості осіб інтереси та потреби. Тоді як ключовим для застосування норм статті 23 Закону України "Про прокуратуру" та встановлення наявності сукупності елементів, передбачених нормами цієї статті, є саме поняття "інтерес держави".
У рішенні № 3-рп/99 від 08.04.1999 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави", висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин.
Зокрема, Конституційний Суд України роз`яснив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та ін.) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності на господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).
Оскільки "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
У справі "Менчинська проти російської федерації" (рішення від 15.01.2009, заява №42454/02 пункт 35) Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) висловив таку позицію: "Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній із сторін, може бути виправдана за певних обставин. Наприклад, в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або коли потрібно захистити інтереси держави".
Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи ЄСПЛ у своєму рішенні у справі "Трегубенко проти України" від 02.11.2004 категорично ствердив, що "правильне застосування законодавства незаперечно становить "суспільний інтерес" (пункт 54 рішення).
Згідно з пунктом 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам учасникам "Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції", прийнятої 19.09.2012 на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.
Так, у постанові Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 910/11919/17 зазначено, що існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. У справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02 пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію: "Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній із сторін, може бути виправдана за певних обставин. Наприклад, в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або коли потрібно захистити інтереси держави".
Разом з тим, "правильне застосування законодавства" беззаперечно становить "суспільний інтерес", тому в даному випадку при зверненні прокурора з позовом до суду дотримано принцип "справедливого балансу" між загальним інтересом та вимогами щодо захисту індивідуальних основоположних прав.
Дотримання вимог законодавства, що регулює питання управління та використання бюджетних коштів, безпосередньо належить до інтересів держави а протиправне витрачання з бюджету коштів підриває матеріальну основу органів влади, а також держави в цілому.
Крім того, повномасштабне вторгнення російської федерації та введення в Україні правового режиму воєнного стану об`єктивно зумовило виникнення складної економічної ситуації, необхідності додаткового фінансування військових формувань, що виконують завдання з безпосередньої відсічі ворогу.
У зв`язку з цим, захист інтересів держави у бюджетних правовідносинах, у тому числі при зайвому витрачанні чи безпідставному заволодінні бюджетними коштами, є основним пріоритетом роботи усіх органів, у тому числі прокуратури, а порушення у цій сфері є неприпустимим в умовах сьогодення.
Забезпечення національної безпеки українського суспільства є однією з найважливіших функцій держави, основні завдання із захисту суверенітету і територіальної цілісності якої покладаються на Збройні Сили України та інші військові формування, в тому числі Державну прикордонну службу України. Водночас, успішні дії останніх безпосередньо залежать від рівня їх матеріального-технічного забезпечення. Питання забезпечення боєздатності військових формувань та обороноздатності країни у цілому в умовах широкомасштабної зовнішньої агресії становить безумовний загальносуспільний інтерес, який підлягає захисту, у тому числі в судовому порядку.
Конституційним Судом України у рішенні від 08.04.1999 у справі № 1-1/99 вказано, що поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави.
За змістом частини 3 статті 4 ГПК України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Статтею 53 ГПК України визначено участь у судовому процесі органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Передумовою участі органів та осіб, передбачених статті 53 ГПК України у господарському процесі є набуття ними господарського процесуального статусу органів та осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, та наявність процесуальної правосуб`єктності, яка передбачає процесуальну правоздатність і процесуальну дієздатність.
На відміну від осіб, які беруть участь у справі (позивач, відповідач, третя особа, представник), відповідні органи та особи повинні бути наділені спеціальною процесуальною правоздатністю, тобто здатністю мати процесуальні права та обов`язки органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Така процесуальна правоздатність настає з моменту виникнення у цих осіб відповідної компетенції або передбачених законом повноважень. Необхідною умовою такої участі є норми матеріального права, які визначають випадки такої участі, тобто особи, перелічені у статті 53 ГПК України, можуть звернутися до суду із позовною заявою або беруть участь у процесі лише у випадках, чітко встановлених законом.
Ураховуючи вищенаведене, Білгород-Дністровська спеціалізована прокуратура у сфері оборони Південного регіону звернулась до суду з цим позовом з метою захисту порушених майнових прав та інтересів держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України та Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України.
Судом встановлено, що Білгород-Дністровською спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Південного регіону з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави у спірних правовідносинах та поінформовано листом від 04.04.2025 № 35-5-6-788ВИХ-25 Адміністрацію Держприкордонслужби та Військову частину НОМЕР_1 про порушення інтересів держави.
У відповідь листом від 16.04.2025 № 06.1/9403-25-Вих Військова частина НОМЕР_1 повідомила, що не заперечує щодо вжиття заходів реагування та звернення Білгород Дністровською спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Південного регіону до суду з відповідним позовом. 
Адміністрація Держприкордонслужби листом від 17.04.2025 № 06.1.3/29368-25-вих, повідомила, що заходи претензійно позовної роботи з цього питання не вживалися та, що відповідно до Положення про орган охорони державного кордону Державної прикордонної служби України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 30 листопада 2018 року № 971, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 грудня 2018 року за № 1468/32920, орган охорони державного кордону є юридичною особою, здійснює господарську діяльність та укладає договори відповідно до чинного законодавства України. Водночас, за інформацією від НОМЕР_3 прикордонного загону листом від 16.04.2025 № 06.1/9403-25 направлено відповідь з порушеного питання до Білгород-Дністровської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону.
Таким чином, суд доходить до висновку, що під час листування із вказаними вище органами державної влади, яке здійснювалося прокуратурою на підставі статті 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурором встановлено порушення інтересів держави та невжиття згаданим компетентним органом заходів, спрямованих на захист цих інтересів, що і стало підставою для представництва прокурором інтересів держави в спірних правовідносинах.
Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у пункті 33 постанови від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Таким чином, суд висновує, що прокурор дотримався порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", оскільки уповноважені органи державної влади самостійно в судовому порядку належних заходів щодо усунення виявлених порушень інтересів держави не вжили.
Про прийняте рішення щодо звернення Білгород-Дністровської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону з цією позовною заявою до суду в порядку ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» поінформовано Адміністрацію Держприкордонслужби та Військову частину НОМЕР_1 листом від 02.02.2026.
Як вказано в пункті 6.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18, факт незвернення до суду відповідного органу з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та мав змогу захистити інтереси держави, свідчить про те, що зазначений орган неналежно виконує свої повноваження щодо повернення земельної ділянки, у зв`язку з чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що узгоджується з нормами національного законодавства та практикою ЄСПЛ.
Зважаючи на викладене, з огляду на положення статті 131-1 Конституції України, статті 23 Закону України "Про прокуратуру", Білгород-Дністровською спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Південного регіону доведено наявність підстав для пред`явлення цього позову в інтересах держави в особі позивачів.
Щодо спірних правовідносин.
За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами правочин є договором поставки.
В силу статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.
Підставою позовних вимог про визнання недійсними додаткових угод до Договору № 463-20 та стягнення безпідставно (надмірно) сплачених грошових коштів прокурор визначає положення Закону України "Про публічні закупівлі", які були чинні на час внесення змін до Договору № 463-20.
Враховуючи, що Договір № 463-20, який прокурором визначено в якості підстави заявленого позову, укладено сторонами за наслідком проведеної позивачем публічної закупівлі за бюджетні кошти, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи Закону України "Про публічні закупівлі".
При наданні оцінки спірним правовідносинам суд враховує, що відповідно до преамбули до Закону України "Про публічні закупівлі" цей Закон визначає правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад. Метою цього Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.
Як передбачено статтею 1 Закону України "Про публічні закупівлі" договір про закупівлю - договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі та передбачає надання послуг, виконання робіт або набуття права власності на товари.
Згідно з пунктом 11 частини 1 статті 1 Закону України "Про публічні закупівлі" замовниками є суб`єкти, визначені згідно із статтею 2 цього Закону, які здійснюють закупівлі товарів, робіт і послуг відповідно до цього Закону.
До замовників, які здійснюють закупівлі відповідно до цього Закону, належать, зокрема, органи державної влади (орган законодавчої, органи виконавчої, судової влади), та правоохоронні органи держави, органи влади Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, об`єднання територіальних громад (пункт 1 частини 1 статті 2 Закону України "Про публічні закупівлі").
Відповідно до частини 1 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Положеннями частини 2 статті 189 ГК України визначено, що ціна є істотною умовою господарського договору.
За встановленими у цій справі обставинами, в момент підписання сторонами Договору № 463-20 між ними досягнуто згоди щодо істотних умов предмета закупівлі, зокрема, обсягу закупівлі, ціни предмета закупівлі, встановивши, що ціна за одиницю товару складає 1,7519 грн за 1 кВт*год без ПДВ (тобто 2,10228 грн за 1 кВт*год з ПДВ).
Водночас, надалі, протягом 2021 року до Договору № 463-20 сторонами укладено низку додаткових угод, якими збільшено ціну поставляемої електричної.
Надаючи оцінку доводам прокурора про недійсність додаткових угод від 15.03.2021 № 1-21, від 23.09.2021 № 2 21, від 24.09.2021 № 3-21, від 27.09.2021 № 4-21 та від 22.10.2021 № 5-21 до Договору від 30.12.2020 № 463-20 про постачання електричної енергії споживачу як таких, що укладені з порушенням вимог чинного на час їх укладення законодавства України про публічні закупівлі, суд зважає на наступне.
Відповідно до частини 4 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції/пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.
Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку, зокрема, збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії (пункт 2 частини 4 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі").
При цьому, суд враховує, що відповідне збільшення ціни закупівлі товару у договорі закупівлі товару сторонами договору повинно бути доведено та документально підтверджено факт коливання ціни такого товару на ринку у бік збільшення за період з дати укладення відповідно основного договору до дати укладення додаткової угоди № 1, від дати укладення додаткової угоди № 1 до дати укладення додаткової угоди № 2, від дати укладення додаткової угоди № 2 до дати укладення додаткової угоди № 3 і так далі.
Крім того, положеннями пунктом 7 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" визначено можливість зміни істотних умов договору про закупівлю в разі зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики індексу споживчих цін, зміни курсу іноземної валюти, зміни біржових котирувань або показників Platts, ARGUS регульованих цін (тарифів) і нормативів, що застосовуються в договорі про закупівлю, у разі встановлення в договорі про закупівлю порядку зміни ціни.
Як уже зазначалося та встановлено вище, наслідком внесення сторонами змін до Договору № 463-20, на підставі додаткових угод № 1-21, 2-21, 3-21, 4-21 та 5-21, було збільшено ціну електричної енергії з первинних 2,10228 грн до 3,16912578 грн з ПДВ за 1 кВт*год, що становить збільшення на 50,75% 
Матеріали справи не містять інформації щодо коливання ціни на електричну енергію, що за змістом вищенаведених приписів статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" є єдиною умовою та підставою зміни первісно встановленої ціни. У вказаних документах не наведено динаміку зміни ціни в бік збільшення, у них відсутній аналіз вартості електричної енергії на конкретну дату у порівнянні з попередніми періодами чи будь-які інші дані, які б підтверджували коливання ціни електричної енергії на ринку, починаючи з дати укладення договору і до дати пропонованої зміни умов договору.
В той же час, в частині 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" визначено, що істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків:
1) зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника;
2) збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії;
3) покращення якості предмета закупівлі, за умови що таке покращення не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю;
4) продовження строку дії договору про закупівлю та строку виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі обставин непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю;
5) погодження зміни ціни в договорі про закупівлю в бік зменшення (без зміни кількості (обсягу) та якості товарів, робіт і послуг), у тому числі у разі коливання ціни товару на ринку;
6) зміни ціни в договорі про закупівлю у зв`язку зі зміною ставок податків і зборів та/або зміною умов щодо надання пільг з оподаткування - пропорційно до зміни таких ставок та/або пільг з оподаткування;
7) зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики індексу споживчих цін, зміни курсу іноземної валюти, зміни біржових котирувань або показників Platts, ARGUS регульованих цін (тарифів) і нормативів, що застосовуються в договорі про закупівлю, у разі встановлення в договорі про закупівлю порядку зміни ціни;
8) зміни умов у зв`язку із застосуванням положень частини 6 цієї статті.
При цьому, суд зазначає, що наявність факту збільшення ціни за одиницю товару за змістом вищенаведених приписів пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" є єдиною умовою та підставою зміни первісно встановленої ціни. На підтвердження факту коливання ціни на товар, у документі, який видає компетентна організація має бути зазначена діюча ринкова ціна на товар і її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почалися змінюватися ціни на ринку, як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто наявності коливання). Необхідність зазначення такої інформації зумовлюється також тим, що у випадку коливання цін, зміни до договору про закупівлю вносяться з урахуванням показників коливання цін, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору.
Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження.
Аналогічну правову позицію щодо підстав зміни ціни за одиницю товару у договорі про закупівлю підтримав суд касаційної інстанції (постанови Верховного Суду від 16.02.2023 у справі № 903/383/22, від 16.02.2023 у справі № 903/366/22, від 09.06.2022 у справі №927/636/21 та від 07.12.2022 у справі № 927/189/22.
Крім того, переглядаючи вказані справи за касаційними скаргами відповідачів, Верховний Суд погодився із висновками судів апеляційної інстанції, що сторони у випадку коливання цін на ринку (як в бік зменшення, так і в бік збільшення ціни) наділені правом вносити зміни до ціни товару декілька разів, але не більше, ніж на 10 % від ціни за одиницю товару, і такі зміни сторони вносять з урахуванням вже внесених попередніх змін. Для внесення змін до умов договору щодо ціни товару визначальним є не просто коливання ціни, а й те, що таке коливання сторонами не було враховано попередніми змінами. Суд звернув увагу, що існування обставин, які є підставою для зміни ціни товару, повинно бути доведеним, документально підтвердженим. Тобто відповідні документи, що підтверджують коливання ціни товару на ринку повинні бути наявні саме на момент внесення таких змін.
Так, Верховний Суд у постанові від 18.06.2021 у справі № 927/491/19 зазначив, що метою регулювання, передбаченого статтею 41 Закону України "Про публічні закупівлі", а саме закріплення можливості сторін змінити умови укладеного договору шляхом збільшення ціни за одиницю товару до 10 % є запобігання ситуаціям, коли внаслідок істотної зміни обставин укладений договір стає вочевидь невигідним для постачальника.
Отже, передбачена законодавством про публічні закупівлі норма застосовується, якщо відбувається значне коливання (зростання) ціни на ринку, яке робить для однієї сторони договору його виконання вочевидь невигідним, збитковим. Для того, щоб за таких обставин не був розірваний вже укладений договір і щоб не проводити новий тендер, закон дає можливість збільшити ціну, але не більше як на 10 %.
Інше тлумачення відповідної норми Закону "Про державні закупівлі" нівелює, знецінює, робить непрозорою процедуру відкритих торгів. Верховний Суд зазначає, що обмеження 10 % застосовується як максимальний ліміт щодо зміни ціни, визначеної в договорі, незалежно від того, як часто відбуваються такі зміни (кількість підписаних додаткових угод), а підвищення більш як на 10 % шляхом так званого "каскадного" укладення додаткових угод є недобросовісною діловою практикою з боку продавця.
Відповідна правова позиція послідовно викладається у постановах Верховного Суду від 19.07.2022 у справі № 927/568/21, від 09.06.2022 у справі № 927/636/21, від 31.05.2022 у справі № 927/515/21 та від 25.11.2022 у справі № 927/563/20.
Окрім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2024 у справі №922/2321/22 надано висновок про застосування законодавства про публічні закупівлі в цій частині, за яким у будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 ЦК України та пункті 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.
Від наведеної правової позиції Велика Палата Верховного Суду не відступила і у постанові від 21.11.2025 у справі № 920/19/24 (до закінчення касаційного перегляду якої зупинялося провадження в цій справі № 907/190/25), зазначивши, що "…зміна умов договору про закупівлю щодо збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10 % не допускається, в тому числі і у випадку закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.
Зміни та доповнення до пункту 2 частини 5 статті 41 Закону № 922-VIII, внесені Законом № 1530-IX, стосуються лише встановлення альтернативного варіанту визначення моменту початку обчислення строку для зміни ціни за одиницю товару - 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю або 90 днів з моменту внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару та не скасовують встановлену первісною редакцією цього Закону заборону збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10 %, в тому числі і при здійсненні закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.
Виняток з обмежень, викладений в останньому реченні пункту 2 частини 5 статті 41 Закону № 922-VIII, повинен тлумачитися суто буквально, а тому він стосується лише строків зміни ціни за одиницю товару у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії (дотримання умови про зміну лише раз на 90 днів в цьому випадку не діє) і не визначає верхньої межі збільшення (зміни) ціни за одиницю товару" (пункти 205-207 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2025 у справі № 920/19/24).
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що сторонами у справі без будь-яких належних на те підстав, без належно обґрунтованого документального підтвердження щодо коливання ціни на природний газ та щодо підвищення на нього ціни, з грубим порушенням норм Закону України "Про публічні закупівлі" та положень Договору № 463-20, укладено додаткову угоду № 1-21 від 15.03.2021 до Договору № 463-20, якою збільшено вартість електричної енергії до 2,2770614436 грн/кВт*год.
Таким чином, судом встановлено, що при укладенні додаткових угод до Договору № 463-20 її сторонами, порушено пункт 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", а саме змінено ціну за одиницю товару у сторону збільшення при відсутності документально підтвердженого коливання цін такого товару на ринку на дату зміни/пропонування зміни порівняно з датою укладення договору, що призвело до того, що ціна природного газу, як істотна умова Договору № 463-20, була змінена за відсутності правових підстав для відповідної зміни, та внаслідок укладення додаткових угод було перевищено гранично допустимі обсяги збільшення ціни (10 %).
Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.
Статтею 203 цього Кодексу (частина 1) передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Наведені вище обставини свідчать про протиправність внесених сторонами змін до Договору № 463-20 та, відповідно, наявність правових підстав для визнання недійсними додаткових угод № 1-21, 2-21, 3-21, 4-21 та 5-21 до Договору № 463-20 про постачання електричної енергії споживачу від 30.12.2020, позаяк порушення норм Закону України "Про публічні закупівлі" сторонами мали системний характер, а під час розгляду справи в суді знайшли свої документальне підтвердження доводи прокурора про перевищення встановленого Законом України "Про публічні закупівлі" ліміту можливого збільшення, а відтак позовні вимоги прокурора в цій частині підлягають до задоволення судом.
При цьому, з огляду на приписи частини 1 статті 236 ЦК України, за якими нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, беручи до уваги встановлену судом недійсність змін, що внесені до Договору № 463-20 додатковими угодами № 1-21, 2-21, 3-21, 4-21 та 5-21, застосуванню між сторонами в спірний період підлягали зазначені в Договорі № 463-20 положення щодо ціни природного газу, обсягів постачання та ціни Договору № 463-20.
Варто зауважити, що, з урахуванням встановлених судом обставин даної справи, визнання недійсної (нікчемною) будь-якої додаткової угоди, якою змінено ціну, тягне за собою визнання недійсними (нікчемними) всіх послідуючих додаткових угод, оскільки кожна наступна додаткова угода має фіксовану ціну за одиницю товару тому є похідною від попередніх додаткових угод та є недійсною, якщо ціна за такою угодою перевищує можливе підвищення ціни за одиницю товару більше, ніж на 10 %, визначених у статті 36 3акону України "Про публічні закупівлі" у порівнянні з первісною ціною без врахування змін внесених на підставі нікчемних додаткових угод.
З урахування викладеного, суд висновує, що сторонами Договору № 463-20 під час укладення додаткових угод № 1-21, 2-21, 3-21, 4-21 та 5-21 до цього договору допущено зловживання своїм правом на зміну умов договору, здійснивши збільшення ціни товару.
Таким чином, внесення сторонами змін до Договору № 463-20 відповідно до додаткових угод № 1-21, 2-21, 3-21, 4-21 та 5-21 суперечить вимогам частині 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" в частині збільшення ціни закупівлі за відсутності належних документально обґрунтованих підстав для внесення означених змін та поза межами встановленої законом граничної межі її збільшення та свідчить про недійсність відповідних змін до Договору № 463-20, які внесені означеними додатковими угодами до Договору № 463-20.
Водночас, сам факт виконання сторонами Договору № 463-20 з урахуванням означених додаткових угод не має значення для встановлення їх нікчемності, а відтак, заперечення відповідача в цій частині відхиляються судом.
В силу приписів частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Частиною 1 статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. При цьому, згідно із пунктом 1 частини 3 статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.
У статті 669 ЦК України визначено, що кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні.
Відповідно до частини 1 статті 670 ЦК України якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми. Таким чином, обов`язок з повернення грошової суми, сплаченої за кількість товару, який не був поставлений покупцеві, врегульований нормами Глави 54 ЦК України (правова позиція об`єднаної палати Верховного Суду, викладена у постанові від 18.06.2021 у справі №927/491/19).
Судом встановлено, що сторонами Договору № 463-20, всупереч інтересів держави та зі зловживанням правом, без будь-яких належних на те підстав та жодного належно обґрунтованого документального підтвердження щодо підвищення ціни на електричну енергію, в порушення норм Закону України "Про публічні закупівлі" та положень Договору № 463-20, укладено додаткові угоди, згідно з якими збільшено ціну за одиницю товару, що, в свою чергу, не відповідає вимогам тендерної документації.
Недійсність додаткових угод, з врахуванням обставин даної справи, визначає необхідність регулювання зобов`язанням між сторонами за положеннями укладеного Договору № 463-20, проте без тих змін, які були внесені до нього додатковими угодами № 1-21, 2-21, 3-21, 4-21 та 5-21.
Так, за встановленими у справі обставинами, на виконання умов укладеного між сторонами договору № 463-20 про постачання електричної енергії споживачу від 30.12.2020 ТОВ "ЕНЕРГОІНВЕСТПРОЕКТ" за період з січня по грудень 2021 року включно поставило, а позивач, в свою чергу, прийняв електричну енергію в обсязі 747738 кВт*год, вартість якого, з урахуванням визначеної в пункті 5.1 Договору ціни - 2,10228 грн з ПДВ (без врахування внесених змін за недійсними додатковими угодами) становить 1571 954,64 грн (747738 кВт*год * 2,10228 грн).
При цьому, починаючи означені обсяги отриманої електричної енергії позивачем оплачувалися, виходячи зі збільшеної її ціни за недійсними додатковими угодами до Договору № 463-20.
З врахуванням викладеного, беручи до уваги оплату вартості поставленої за Договором № 463-20 у 2021 році електричної енергії в загальному розмірі 1849994,84 грн, суд доходить висновку, що в результаті укладення недійсних додаткових угод позивачем зайво сплачено 278 040,20 грн за отриману у 2021 році електричну енергію. 
Резюмуючи викладене, суд зауважує, що порушення процедури державних закупівель та укладення додаткових угод до Договору № 463-20 унеможливлює раціональне та ефективне використання державних коштів і створюють загрозу інтересам держави у подальшому. Як наслідок, указане призвело до необхідності додаткового витрачання коштів з бюджету, та свідчить про нераціональне та неефективне використання бюджетних коштів, що створює загрозу державним інтересам у подальшому.
Відтак, суд доходить до висновку, що із відповідача слід стягнути надмірно сплачені кошти за постачання електричної енергії в сумі 278 040,20 грн.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до статей 73, 74, 76-80 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом, а відтак, розглянувши спір на підставі поданих сторонами доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги як обґрунтовано заявлені підлягають до задоволення судом в заявленому обсязі.
Витрати зі сплати судового збору відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на відповідача.
Враховуючи наведене та керуючись статтями 2, 13, 42, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 129, 236, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд  

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити повністю.
2. Визнати недійсними додаткові угоди від 15.03.2021 № 1-21, від 23.09.2021 № 2-21, від 24.09.2021 № 3-21, від 27.09.2021 № 4-21 та від 22.10.2021 № 5-21 до Договору від 30.12.2020 № 463-20 про постачання електричної енергії споживачу, укладеному між Військовою частиною НОМЕР_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Енергоінвестпроект"
3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергоінвестпроект" (61051, м. Харків, вул. Букова, буд. 20в; ідент. код 34633789) на користь Адміністрація Державної прикордонної служби України в особі Військова частина НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України ( АДРЕСА_1 ; ідент. код НОМЕР_2 ) безпідставно одержані грошові кошти у розмірі 278 040,202 грн.
4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергоінвестпроект" (61051, м. Харків, вул. Букова, буд. 20в; ідент. код 34633789) на користь спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону 16 648,48 грн. судового збору сплаченого при подачі позову.
5. Видати наказ після набранням рішення законної сили.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ст. 241 ГПК України).
Відповідно до ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України, рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного рішення.

Повне рішення складено "11" травня 2026 р. 

Суддя		М.І. Шатерніков