УХВАЛА

29 червня 2026 року
м. Київ

справа № 489/6764/24 
провадження № 61-8488ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 

розглянувши касаційну скаргу Миколаївської міської ради на рішення Інгульського районного суду міста Миколаєва від 04 лютого 2026 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 20 травня 2026 року у справі за позовом Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, 

ВСТАНОВИВ: 

У серпні 2024 року Миколаївська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просила зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою комунальної власності шляхом приведення самовільно реконструйованого об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , до попереднього стану. 

Позов обґрунтовано тим, що земельна ділянка, на якій розташований спірний об`єкт нерухомості, належить до земель комунальної власності територіальної громади міста Миколаєва. Право користування цією земельною ділянкою, яке раніше виникало у попередніх власників нерухомого майна на підставі відповідних рішень Миколаївської міської ради та договорів оренди, припинилося ще у 2011 році у зв`язку з розірванням договору оренди землі, після чого жодних рішень про надання земельної ділянки у користування наступним власникам нерухомого майна Миколаївська міська рада не приймала. 

Позивач зазначав, що відповідач, яка набула право власності на нежитлові приміщення магазину у 2023 році, здійснює реконструкцію об`єкта нерухомості за відсутності будь-яких правових підстав для користування земельною ділянкою та без належних дозвільних документів на виконання будівельних робіт. 

На думку позивача, проведене будівництво не відповідає виданим містобудівним умовам та обмеженням, оскільки реконструкція мала здійснюватися виключно в межах існуючих зовнішніх геометричних розмірів фундаментів будівлі, тоді як фактично здійснюється будівництво об`єкта більшої площі із зайняттям земельної ділянки комунальної власності понад межі, необхідні для обслуговування існуючої будівлі. 

Посилаючись на наведені обставини, Миколаївська міська рада вважала, що дії відповідача порушують її права як власника земельної ділянки та створюють перешкоди у здійсненні правомочностей щодо володіння, користування і розпорядження земельною ділянкою, у зв`язку із чим просила зобов`язати відповідача привести самовільно реконструйований об`єкт нерухомого майна до попереднього стану. 

Інгульський районний суд міста Миколаєва рішенням від 04 лютого 2026 року у задоволенні позову Миколаївської міської ради відмовив. 

Миколаївський апеляційний суд постановою від 20 травня 2026 року апеляційну скаргу Миколаївської міської ради залишив без задоволення, а рішення Інгульського районного суду міста Миколаєва від 04 лютого 2026 року - без змін. 

24 червня 2026 року Миколаївська міська рада подала до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» касаційну скаргу на рішення Інгульського районного суду міста Миколаєва від 04 лютого 2026 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 20 травня 2026 року. 

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню. 

За змістом статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. 

У пункті 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. 

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», умови прийнятності касаційної скарги можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. 

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури в суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, оскільки касаційне провадження здійснюється після розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій. 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) зазначила, що касаційний перегляд є екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції, які обмежуються вирішенням питань права, а також на більший ступінь формальності касаційної процедури. 

ЦПК України визначає баланс між гарантіями права на справедливий судовий розгляд, зокрема правом на розгляд справи судом, встановленим законом, передбаченим пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та принципом остаточності судових рішень res judicata. У такий спосіб фактично закріплено модель обмеженої касації, що реалізується шляхом застосування процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження. 

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах із ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, передбачених цією нормою. 

Встановлення у процесуальному законі виняткових підстав для касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах та у справах із ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, лише у випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, спрямоване на забезпечення остаточності судових рішень, стабільності й визначеності у цивільних правовідносинах. 

Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 

Відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 розділу III цього Кодексу; 5) у яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини. 

З огляду на положення статті 19 у системному зв`язку з нормами статей 274, 389 та 394 ЦПК України суд касаційної інстанції вправі віднести справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду. 

Предметом спору у цій справі є вимога Миколаївської міської ради про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою комунальної власності шляхом приведення самовільно реконструйованого об`єкта нерухомого майна до попереднього стану. 

Позов не містить вимог майнового характеру. При цьому спір не належить до категорій справ, визначених частиною четвертою статті 274 ЦПК України, які не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження. 

З урахуванням предмета спору, характеру спірних правовідносин, способу захисту, обсягу та характеру доказування, а також критеріїв, визначених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України, Верховний Суд дійшов висновку, що ця справа є малозначною, а тому судові рішення у ній за загальним правилом не підлягають касаційному оскарженню. 

Касаційна скарга не містить належного обґрунтування наявності випадків, передбачених підпунктами «а»-«г» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, які є необхідною умовою касаційного перегляду судових рішень у малозначній справі. Посилання заявника на неправильне застосування судами норм матеріального чи процесуального права, неврахування окремих правових висновків Верховного Суду або неправильну оцінку доказів саме собою не свідчить про існування питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики, значного суспільного інтересу, виняткового значення справи для скаржника чи інших виняткових обставин, визначених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. 

Віднесення цієї справи до категорії малозначних є передбачуваним з огляду на предмет спору, характер спірних правовідносин та приписи процесуального закону. Спір був розглянутий судами першої та апеляційної інстанцій, які мали повну юрисдикцію щодо встановлення фактичних обставин справи та застосування норм матеріального і процесуального права. 

Сама лише незгода заявника з висновками судів щодо оцінки доказів, встановлених обставин справи та застосування норм права не є підставою для відкриття касаційного провадження у малозначній справі. 

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої умови прийнятності касаційної скарги можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви, а з огляду на особливий статус суду касаційної інстанції касаційні процедури можуть бути більш формальними, особливо якщо провадження здійснюється після розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій (рішення у справах «Levages Prestations Services v. France» («Леваж Престасьон Сервіс проти Франції»), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» («Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії»)). 

Крім того, у пункті 122 рішення від 05 квітня 2018 року у справі «Zubac v. Croatia» («Зубац проти Хорватії») Європейський суд з прав людини зазначив, що якщо національне законодавство наділяє Верховний Суд повноваженнями відбирати справи для касаційного перегляду, цей суд не повинен бути зв`язаний можливими помилками судів нижчих інстанцій при визначенні доступу до касаційного перегляду, оскільки інший підхід істотно перешкоджав би виконанню ним його особливої функції. 

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню. 

Оскільки оскаржувані судові рішення ухвалені у малозначній справі, а касаційна скарга не містить належного обґрунтування наявності випадків, передбачених підпунктами «а»-«г» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити. 

Подібний підхід щодо застосування положень пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України викладено в ухвалах Верховного Суду від 25 липня 2024 року у справі № 309/1493/20 (провадження № 61-8715ск24), від 02 жовтня 2025 року у справі № 536/1927/24 (провадження № 61-10503ск25). 

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд 

УХВАЛИВ: 

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Миколаївської міської ради на рішення Інгульського районного суду міста Миколаєва від 04 лютого 2026 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 20 травня 2026 року у справі за позовом Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. 

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу. 

Ухвала оскарженню не підлягає. 

Судді:	Є. В. Петров	
	 	
	А. І. Грушицький	
	 	
	І. В. Литвиненко