Справа № 344/20094/25 
Провадження № 22-ц/4808/702/26 
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 квітня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої   Томин О.О.,
суддів:   Баркова В.М., Луганської В.М.,
за участю секретаря Кузнєцова В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 11 лютого 2026 року, ухвалене в складі судді Антоняка Т.М. у м. Івано-Франківську, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.
В обґрунтування позову вказала, що відповідач перебував у шлюбі з її донькою ОСОБА_3 , від якого вони мають неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Донька позивачки померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті матері дитина проживає разом із бабусею, що підтверджується довідками про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб, навчається на інклюзивній формі навчання та є учнем 2-А класу ліцею № 12 імені Івана Франка Івано-Франківської міської ради. Водночас батько дитини жодного разу не цікавився успіхами сина, не був присутній на батьківських зборах, не приводив та не забирав його з навчального закладу.
Роман є дитиною з інвалідністю (діагноз – дитячий аутизм) та потребує постійної реабілітації. Батько дитини з 2019 року перебуває за кордоном та, зі слів позивачки, не має бажання опікуватися сином. У зв`язку з цим вона зверталася до Органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради з проханням позбавити відповідача батьківських прав, на що їй було рекомендовано звернутися до суду.
Позивачка визначила витрати на забезпечення мінімальних потреб дитини: на харчування – 19 536,51 грн на місяць, інші витрати (одяг, медичні витрати, засоби гігієни, шкільний інвентар, розвиваючі ігри, реабілітація та інші базові потреби) – 20 000 грн на місяць. Загальна сума необхідних витрат на утримання дитини становить 39 536,51 грн щомісяця. Вважала, що відповідач має можливість сплачувати аліменти у вказаному розмірі.
Посилаючись на викладені обставини та норми законодавства, просила суд позбавити ОСОБА_1 батьківських прав щодо сина ОСОБА_4 та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини в твердому грошовому розмірі 39 536,51 грн, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з жовтня 2025 року до досягнення дитиною повноліття.
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 11 лютого 2026 року позов задоволено частково. Позбавлено ОСОБА_1 батьківських прав щодо сина ОСОБА_4 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 у твердому грошовому розмірі – 25 000 грн, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 10 листопада 2025 року, до досягнення дитиною повноліття. У решті вимог позову відмовлено.
Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги
Не погоджуючись із вказаним рішенням в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає рішення в оскаржуваній частині незаконним та необґрунтованим, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин справи.
Вказує, що суд першої інстанції вирішив справу без належного повідомлення його як відповідача про відкриття провадження та розгляд справи, позбавивши можливості подати відзив на позов.
Посилається на те, що не має електронного кабінету, на даний час перебуває за кордоном, а адреса його реєстрації знаходиться на тимчасово окупованій території. При цьому суд не вжив заходів для встановлення його місця перебування та належного повідомлення, зокрема не використав відомі засоби зв`язку та не забезпечив розміщення інформації про виклик на офіційному веб-порталі судової влади України.
Зазначає, що у грудні 2025 року позивачка в телефонному режимі повідомила його про подання позову про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів і надіслала текст заяви про визнання позовних вимог у повному обсязі для направлення її до суду першої інстанції з метою прискорення розгляду справи та недопущення вилучення дитини із сім`ї. 09 грудня 2025 року він надіслав до суду електронною поштою заяву про погодження щодо позбавлення його батьківських прав, оскільки це відповідає інтересам дитини. Однак суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про визнання ним позову в повному обсязі. Він погодився лише на позбавлення батьківських прав, але не надавав згоди на стягнення аліментів ні в розмірі 39 536 грн, заявленому позивачкою, ні 25 000 грн щомісячно з 10 листопада 2025 року, як визначено судом.
Зазначає, що рішення суду в частині визначення розміру аліментів не містить посилань на докази витрат на утримання дитини та не враховує його матеріального становища, відсутність у нього майна в Україні, стан здоров`я, наявність інших утриманців, зокрема повнолітньої доньки, яка навчається на платній формі навчання. Вказує, що має незначний дохід, проживає в орендованому житлі, має проблеми зі здоров`ям, витрачав кошти на лікування дружини, а також несе витрати на навчання доньки.
Звертає увагу на те, що за усною домовленістю добровільно надавав кошти на утримання сина, зокрема у листопаді 2025 року – 20 000 грн, у грудні 2025 року – 30 000 грн, у січні 2026 року – 20 000 грн, у зв`язку з чим вважає несправедливим стягнення аліментів з листопада 2025 року, оскільки це призводить до повторного стягнення коштів.
Посилається на положення Сімейного кодексу України, практику Верховного Суду, принципи справедливості та добросовісності, а також норми міжнародного права щодо забезпечення інтересів дитини, і вказує, що визначений судом розмір аліментів є надмірним та не відповідає його фінансовим можливостям.
Просить суд оскаржуване рішення змінити, а саме абзац 3 резолютивної частини викласти в наступній редакції: «Стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 у твердому грошовому розмірі – 10 000 грн, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 11 лютого 2026 року, до досягнення дитиною повноліття»; абзац 2 резолютивної частини рішення щодо позбавлення батьківських прав залишити без змін. А також вирішити питання щодо розподілу судових витрат, понесених у суді першої та апеляційної інстанцій.
Позиція інших учасників справи
ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Яцущак К.М., подала відзив на апеляційну скаргу. Вважає її необґрунтованою, а викладені в ній вимоги такими, що не відповідають чинному законодавству.
Заперечуючи доводи апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення відповідача про розгляд справи зазначає, що позов подано 10 листопада 2025 року, провадження відкрито 11 листопада 2025 року, а 09 грудня 2025 року відповідач подав заяву про розгляд справи без його участі із зазначенням номера справи. Також у висновку Органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав міститься інформація про заяву ОСОБА_1 від 09.12.2025, в якій він зазначив, що не відмовляється від сплати аліментів і що їх розмір має визначатися відповідно до вимог законодавства та з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Рішення у справі ухвалено 11 лютого 2026 року. Тому відповідач мав достатньо часу для реалізації своїх процесуальних прав, а подані ним до суду та до Органу опіки та піклування заяви від 09.12.2025 та сам факт подання апеляційної скарги свідчать про його обізнаність щодо руху справи.
Крім того, у вказаній заяві ОСОБА_1 просив розглядати справу без його участі. Наведене стосується розгляду справи в цілому та не передбачає можливості участі лише з окремих питань, зокрема щодо розміру аліментів, у зв`язку з чим суд мав право ухвалити рішення з урахуванням такої заяви.
Також заперечує доводи апеляційної скарги щодо відсутності згоди на визначений судом розмір аліментів, зазначаючи, що такі твердження не узгоджуються з вимогами законодавства, оскільки батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття незалежно від їх волевиявлення. На думку позивачки суд першої інстанції врахував усі істотні обставини справи, а твердження про необґрунтованість рішення є безпідставними.
Зазначає, що суд першої інстанції, оцінивши докази в їх сукупності, не встановив обставин, які б перешкоджали відповідачу у виконанні батьківських обов`язків та наданні матеріальної допомоги на утримання неповнолітнього сина. Свідченням матеріального становища платника аліментів є величина витрат на утримання себе та членів своєї сім`ї. Відповідач не заперечує, що проживає за кордоном, а отже його матеріальне становище дозволяє йому утримувати себе та забезпечувати своє перебування за межами України. Також він не довів належними доказами незадовільного стану його здоров`я та впливу такого на працездатність, а надані документи не підтверджують цих обставин та наявності хронічного захворювання.
Просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради правом на подання відзиву не скористався, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заяви (клопотання) учасників справи
У судовому засіданні апеляційного суду позивачка ОСОБА_2 та її представник – адвокат Яцущак К.М. щодо вимог та доводів апеляційної скарги заперечили, просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, строків розгляду апеляційної скарги колегія суддів ухвалила про розгляд справи за відсутності учасників справи, які не з`явилися в судове засідання.
Позиція Івано-Франківського апеляційного суду
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_1 оскаржує рішення Івано-Франківського міського суду від 11 лютого 2026 року лише в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, тому в іншій частині рішення судом апеляційної інстанції не переглядається.
Заслухавши суддю-доповідача, заперечення позивачки та її представника, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 11 лютого 2026 року в оскаржуваній частині зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.
Фактичні обставини справи
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6).
Згідно з копією довідки від 31.10.2023 № 2615-7001917167 позивачку взято на облік як внутрішньо переміщену особу та зазначено місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 22).
Із копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 20.04.2016 вбачається, що ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 . У графі «Батьки» зазначено: батько – ОСОБА_1 , громадянин України, мати – ОСОБА_5 , громадянка України (а.с. 7).
ОСОБА_3 є дочкою позивачки, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 18.04.1980 (а.с. 10).
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 04.06.2005 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 (а.с. 24).
Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 23.07.2025 ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 8).
Згідно з копією довідки № 2615-7001871872 від 28.08.2023 ОСОБА_4 перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа та проживає разом із позивачкою за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 23).
За змістом інформації Ліцею № 12 імені Івана Франка Івано-Франківської міської ради про участь батька у вихованні ОСОБА_4 дитина навчається у вказаному ліцеї з першого класу на інклюзивній формі навчання. Зі слів класного керівника ОСОБА_6 навчанням хлопчика за цей період цікавилися лише мати ОСОБА_5 та бабуся ОСОБА_2 . Мати та бабуся постійно відвідували батьківські збори, цікавилися успіхами ОСОБА_7 у класного керівника, забирали та приводили його до ліцею, допомагали в адаптації до нових умов, підтримували, оскільки ОСОБА_7 є дитиною з особливими освітніми потребами. Батько ОСОБА_1 жодного разу не був присутній на батьківських зборах, до класного керівника за інформацією про адаптацію та успіхи сина у ліцеї не звертався, не приводив та не забирав його з навчального закладу (а.с. 18).
Висновком виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради (додаток 1 до рішення виконавчого комітету міської ради від 23.01.2026 № 83) встановлено доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 стосовно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 45-47).
Як зазначається у висновку, батьки малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебували у зареєстрованому шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_5 матір дитини ОСОБА_5 померла. Батько дитини ОСОБА_1 перебуває за кордоном з 2019 року. Вихованням та розвитком дитини не займається. Хлопчик проживає разом із бабусею ОСОБА_2 , дідусем з боку матері та повнолітньою сестрою ОСОБА_8 . Сім`я з числа внутрішньо переміщених осіб (м. Костянтинівка Донецької області). Перемістилися до м. Івано-Франківська у жовтні 2023 року. На території Івано-Франківської громади сім`я орендує помешкання за адресою: АДРЕСА_2 . За результатами відвідування сім`ї встановлено, що у помешканні створено належні житлово-побутові умови для проживання та розвитку дитини. Дідусь та бабуся є пенсіонерами, проте дідусь додатково працює, оскільки родина потребує матеріального ресурсу. Хлопчик навчається на інклюзивній формі навчання у 2 класі Ліцею № 12 Івано-Франківської міської ради. ОСОБА_7 є дитиною з інвалідністю – діагноз дитячий аутизм (F84.0) та потребує постійної реабілітації.
Згідно з оцінкою потреб сім`ї, підготовленою КЗ «Міський центр соціальних служб Івано-Франківської міської ради», наявні складні життєві обставини, дитина фактично залишилась без законного представника, випадок класифіковано як середньої складності, а дитину взято на облік Служби у справах дітей як таку, яка опинилась у складних життєвих обставинах.
ОСОБА_1 у заяві від 09.12.2025 повідомив Службу у справах дітей, що знає про подання щодо нього відповідного позову та погоджується з позбавленням його батьківських прав, оскільки вважає це єдиним можливим рішенням, яке дозволить його сину залишитись у сімейному оточенні. Також зазначив, що від сплати аліментів не відмовляється.
З огляду на встановлені обставини та рекомендації комісії з питань захисту прав дитини від 15.01.2026 виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради дійшов висновку про доцільність позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав стосовно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Із копії висновку про комплексну психолого-педагогічну оцінку розвитку особи від 25.03.2024 № ІРЦ-85919/2024/497467 та висновку про стан здоров`я, фізичний і розумовий розвиток дитини від 25.09.2025 вбачається, що дитина ОСОБА_4 проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Мати дитини – ОСОБА_5 , батько – ОСОБА_1 . Умови виховання в сім`ї, відносини між членами сім`ї задовільні (а.с. 11-17, 19).
У висновку зазначено, що у 2019-2022 роках ОСОБА_7 навчався у ЗДО № 13 «Топольок» м. Костянтинівка Донецької області на інклюзивній формі навчання. Контакт формальний, мовленнєвому контакту недоступний. Розуміння зверненого мовлення порушене, розуміє окремі прості однослівні інструкції. Словниковий запас не відповідає віку, значно обмежений. Для спілкування використовує міміку, жести. Не сприймає інструкції вчителя, потребує багаторазового повторення та постійної допомоги з боку педагога. Наявні стереотипні рухи. Суттєво звужений об`єм стійкої працездатності через підвищення виснажливості уваги і психічної активності, недостатня концентрація та переключення з одного виду діяльності на інший. Мисленнєві операції розвинені на низькому рівні. Сприйняття характеризується фрагментарністю, обмеженим обсягом та повільним темпом. Уповільнені процеси переробки інформації. У самообслуговуванні не повністю самостійний.
Також вказано, що дитина має діагноз «дитячий аутизм», інтелектуальні труднощі найтяжчого ступеня прояву, потребує модифікації змісту всіх навчальних предметів, корекційно-розвиткових занять з практичним психологом, учителем-логопедом, учителем-дефектологом, учителем-реабілітологом та постійної участі асистента вчителя. Рекомендовано 5 рівень підтримки у закладі освіти. Хлопчик потребує розвитку невербальних форм спілкування, формування лексичної сторони мовлення та комунікативних навичок, сенсорної інтеграції, розвитку мовленнєвої активності, соціальної адаптації, психолого-педагогічної адаптації та адаптації навчального матеріалу.
До апеляційної скарги долучено копію податкової декларації ОСОБА_9 за 2024–2025 податковий рік, відповідно до якої загальний отриманий дохід від самозайнятості становить 8 980 фунтів стерлінгів, а сума податку на прибуток до сплати визначена у розмірі 0,00 фунтів стерлінгів (а.с. 80-81).
На підтвердження стану здоров`я апелянт долучив копії направлення до реабілітаційно-діагностичного центру та протоколу езофагогастродуоденоскопії № 2080 від 30.10.2013, виданого Державною установою «Науково-практичний медичний реабілітаційно-діагностичний центр МОЗ України». Згідно з висновком обстеження у ОСОБА_1 виявлено поверхневий рефлюкс-езофагіт, поверхневий гастродуоденіт та виразку цибулини дванадцятипалої кишки (а.с. 82).
Також долучено копію квитанції АТ КБ «ПриватБанк» від 15.12.2025 про оплату навчання ОСОБА_10 у Карпатському національному університеті ім. В. Стефаника, відповідно до якої платником зазначена ОСОБА_11 , а сума платежу за навчання становить 18 039 грн (а.с. 83).
Крім того до апеляційної скарги долучено копії квитанцій про грошові перекази через систему «Opal Transfer», згідно з якими ОСОБА_12 здійснював перекази коштів на ім`я ОСОБА_2 на банківський рахунок в Україні. Зокрема, перекази від 03.11.2025, 14.11.2025, 01.12.2025, 13.12.2025, 28.12.2025, 13.01.2026 та 29.01.2026 на суму 10 000 грн кожен (а.с. 84-90).
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Ухвалюючи за результатами підготовчого провадження рішення щодо часткового задоволення позовних вимог про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач подав заяву про розгляд справи за його відсутності та визнав позовні вимоги. Зважаючи на досліджені обставини, враховуючи інтереси дитини при визначенні розміру аліментів, а також виходячи з принципів розумності та справедливості, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання неповнолітньої дитини — ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі — 25 000 гривень, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.
Переглядаючи вказане рішення, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість.
Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.
У статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Одним з основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, закріпленим у СК України.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
За змістом статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той з батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.
За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом (пункт 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»).
За своєю суттю аліменти – це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, з ким проживає дитина і який бере активну участь у її вихованні. Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 711/8561/16-ц, від 29 червня 2022 року у справі № 596/826/21-ц, від 14 серпня 2024 року у справі № 760/4661/20).
За правилами статті 258 СК України баба і дід мають право на самозахист внуків. Баба і дід мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень.
Схожі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 04 лютого 2026 року у справі № 212/1496/24 (провадження № 61-14073св25).
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
З матеріалів справи вбачається, що малолітній ОСОБА_4 з урахуванням встановленого діагнозу має особливі освітні потреби, навчається на інклюзивній формі навчання та потребує постійної реабілітації, спеціального психолого-педагогічного супроводу й додаткового забезпечення.
Такі обставини підтверджені наявними у справі доказами та не заперечуються апелянтом.
З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що визначений судом першої інстанції розмір аліментів у твердій грошовій сумі 25 000 грн відповідає найкращим інтересам дитини, є співмірним із її потребами та спрямований на забезпечення належного рівня її утримання, розвитку, реабілітації, корекційного супроводу та повсякденного догляду.
Доводи апеляційної скарги про те, що зазначений розмір аліментів є надмірним та не відповідає матеріальному становищу апелянта, колегія суддів вважає необґрунтованими. Надана апелянтом податкова декларація за 2024–2025 податковий рік свідчить лише про розмір задекларованого доходу від самозайнятості за відповідний період, однак сама по собі не є безумовним доказом неможливості сплати аліментів у визначеному судом розмірі. Інших належних та допустимих доказів на підтвердження скрутного матеріального становища апелянтом не надано.
Посилання ОСОБА_1 на стан здоров`я також не є підставою для зменшення розміру аліментів, оскільки на підтвердження таких ним долучено медичний документ від 30.10.2013, тобто складений задовго до розгляду цієї справи. Належних доказів актуального стану здоров`я, наявності захворювання станом на час розгляду справи, його впливу на працездатність чи можливість отримувати дохід апелянтом не надано.
Щодо посилань відповідача на витрати, пов`язані з навчанням повнолітньої дочки, то такі не свідчать про наявність виключних обставин, які б унеможливлювали сплату аліментів у визначеному судом першої інстанції розмірі для належного утримання малолітньої дитини з урахуванням її особливих потреб.
Квитанції про грошові перекази через систему «Opal Transfer» на ім`я ОСОБА_2 також не дають підстав для зміни дати початку стягнення аліментів чи зменшення їх розміру. Із зазначених квитанцій не вбачається, що ці кошти були сплачені саме як аліменти на утримання дитини, оскільки призначення платежів як аліментів у них не конкретизовано.
У постанові Верховного Суду від 05 серпня 2025 року у справі №390/2379/24 (провадження № 61-7389св25) вказано, що факт здійснення грошових переказів без конкретизації їх призначення як аліментів не може автоматично вважатися сплатою аліментних зобов`язань.
Схожі висновки викладені і в постановах Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 333/6869/19 (провадження № 61-5678св21), від 12 січня 2022 року у справі № 2-4665/2008 (провадження № 61-14579св21), від 31 жовтня 2024 року у справі № 545/1241/20 (провадження № 61-11846св24).
Відтак, твердження апелянта про подвійне стягнення коштів та необхідність визначення початку стягнення аліментів з 11 лютого 2026 року є безпідставними.
Відповідно до частини першої статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення аліментів саме з 10 листопада 2025 року (дня пред`явлення позову).
З урахуванням наведеного доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо визначення розміру аліментів, оскільки апелянтом не доведено наявності обставин, які б свідчили про неможливість їх сплати у визначеному судом розмірі або про неспівмірність такого розміру із потребами дитини з урахуванням її віку, стану здоров`я та особливих потреб.
Водночас апеляційний суд визнає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи судом першої інстанції.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Складовою частиною визначеного статтею 6 Конвенції права на справедливий суд є принцип рівності сторін, який передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу і докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента.
У рішеннях від 27 червня 2017 року у справі «Лазаренко та інші проти України» і від 03 жовтня 2017 року у справі «Віктор Назаренко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що національне законодавство містить спеціальні норми щодо забезпечення інформування сторін про ключові процесуальні дії і дотримання, таким чином, принципу рівності сторін, та зберігання відповідної інформації. Відповідні норми вимагають, щоб у випадку надсилання судових документів поштою вони надсилались рекомендованою кореспонденцією. Більше того, особа, яка вручає документ, має повернути до суду розписку про одержання, а національне законодавство чітко вимагає, щоб таку розписку було долучено до матеріалів справи.
Розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи (стаття 211 ЦПК України).
Відповідно до частини шостої статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Відповідно до ч. 5 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.
З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції 11.11.2025 сформовано запит до Єдиної інформаційної системи соціальної сфери щодо отримання інформації про внутрішньо переміщену особу ОСОБА_1 . Згідно з відповіддю № 1994119 від 11.11.2025 довідки внутрішньо переміщеної особи стосовно ОСОБА_1 відсутні (а.с. 29).
Відповідно до відповіді № 1994102 від 11.11.2025 зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є: АДРЕСА_3 (а.с. 30).
Разом з тим матеріали справи не містять належних доказів вручення відповідачу судової кореспонденції, направленої за зареєстрованим місцем проживання, чи її повернення до суду.
Ухвалюючи рішення за результатами підготовчого провадження, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач, який перебуває за кордоном, 11.12.2025 направив на електронну адресу суду заяву, у якій просив розглядати справу без його участі та зазначив про визнання позовних вимог.
Однак зі змісту вказаної заяви вбачається, що ОСОБА_1 погодився лише з позовною вимогою щодо позбавлення його батьківських прав, тоді як щодо сплати аліментів зазначив, що вони мають визначатися відповідно до вимог законодавства. Вказана заява не містить безумовного визнання позовних вимог у частині стягнення аліментів у заявленому позивачкою розмірі (а.с. 35-38).
За таких обставин висновок суду першої інстанції про визнання відповідачем позову є передчасним та необґрунтованим.
Крім того, сам по собі факт направлення відповідачем заяви на електронну адресу суду не свідчить про його належне повідомлення про дату, час та місце судового розгляду, не підтверджує отримання ним процесуальних документів у встановленому законом порядку, а також не свідчить про обізнаність щодо змісту позовних вимог у повному обсязі.
За наведених обставин відповідач був фактично позбавлений можливості подати відзив на позов, надати докази на підтвердження своїх заперечень щодо розміру аліментів, висловити позицію стосовно заявлених позовних вимог у цій частині та брати участь у розгляді справи, що призвело до порушення принципів змагальності сторін та рівності учасників судового процесу.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21) міститься правовий висновок про те, що обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однієї із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства.
Основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і держава, у свою чергу, не повинна чинити правових чи практичних перешкод для здійснення цього права.
Застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства.
Відповідно до частини одинадцятої статті 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання.
З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
Такого оголошення щодо ОСОБА_1 матеріали справи не містять.
Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін – один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (№. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).
Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене сенсу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість брати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи.
Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (постанова Верховного Суду від 24 травня 2021 року у справі № 2-941/11, провадження № 61-8885cв20).
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Таким чином, встановлено, що ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про розгляд справи, на що він також посилається в апеляційній скарзі.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та ухвалення нового судового рішення в цій частині.
Однак, незважаючи на наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів порушення норм процесуального права, за результатами апеляційного перегляду висновки суду щодо суті вирішення спору в частині стягнення аліментів є правильними. А тому підстав для перерозподілу судових витрат колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 11 лютого 2026 року в оскаржуваній частині про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини скасувати, ухвалити нове судове рішення в цій частині.
Стягувати із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_6 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , місце проживання як ВПО за адресою: АДРЕСА_2 ) аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердому грошовому розмірі 25 000 (двадцять п`ять тисяч) грн 00 коп, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 10 листопада 2025 року, до досягнення дитиною повноліття.
В решті вимог позову - відмовити.
Відповідно до ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів на утримання дитини, у межах сплати платежу за один місяць.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин
Судді: В.М. Барков
В.М. Луганська

Повний текст постанови складено 08 травня 2026 року.