Справа № 638/5681/25
Провадження № 2/643/1782/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01.07.2026   м. Харків
Салтівський районний суд міста Харкова у складі:
головуючого - судді Семенової Я.Ю.,
за участю секретаря судового засідання - Кашуби Ю.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові в режимі відеоконференції в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

у с т а н о в и в :

Стислий зміст позовних вимог та доводів позивача
Позивач Акціонерне товариство «Сенс Банк» в особі представника - адвоката Полетаєвої Т.Ю. через підсистему «Електронний суд» звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій просить стягнути з відповідача на користь АТ «Сенс Банк» заборгованість у сумі 342 348,68 грн, з яких: за кредитом - 280 469,18 грн, по відсотках - 45 519,46 грн, по комісії - 16 360,04 грн. Також просить стягнути з відповідача на користь АТ «Сенс Банк» сплачений судовий збір в сумі 4 108,18 грн та витрати на професійну правничу допомогу адвоката.
В обґрунтування пред`явлених позовних вимог позивачем зазначено, що 29.11.2022 ОСОБА_1 звернулася до АТ «Альфа-Банк» з метою отримання банківських послуг. 29.11.2022 підписанням оферти на укладання угоди про надання споживчого кредиту №500733296 відповідач запропонувала банку укласти Угоду про надання споживчого кредиту. Підставою для угоди є договір про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», що укладений між нею та банком. Посилався, що 29.11.2022 шляхом підписання акцепту пропозиції на укладення угоди про надання споживчого кредиту № 500733296 банк прийняв пропозицію відповідача на укладення угоди про надання споживчого кредиту № 500733296 від 29.11.2022. У Додатку №1 до угоди сторони узгодили графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг. Також сторонами підписано Паспорт споживчого кредиту, в розділі 3 якого вказані основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача. Зазначив, що банк виконав взяті на себе зобов`язання, надавши позичальнику кредит відповідно до узгоджених умов. Позичальник кредит отримав, однак не виконав взяті на себе зобов`язання, припинивши здійснювати платежі в рахунок повернення кредиту та сплачувати проценти за користування ним. Зазначив, що загальна заборгованість згідно з угодою № 500733296 від 29.11.2022 становить 342 348,68 грн, з яких: за кредитом - 280 469,18 грн, по відсотках - 45 519,46 грн, по комісії - 16 360,04 грн. 
Аргументи учасників справи
Відповідач процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.
25 березня 2026 року через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача - адвоката Рижкова А.О. надійшли пояснення у справі, у яких останній просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування обраної позиції зазначив, що згідно з наданими позивачем копіями меморіальних договорів неможливо встановити, що відповідач отримала кошті, про які зазначає позивач у своєму позові. Звертав увагу, що позивач не надав належних та допустимих доказів виконання ним вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Зазначив, що відповідно до документів, наданих позивачем, розмір реальної відсоткової ставки складав 27,07 % річних, що значно перебільшує розмір відсоткової ставки, визначеної умовами договору. Посилався, що позивачем не надано доказів того, що відповідач був обізнаний із реальним розміром відсоткової ставки. Крім того, на думку представника відповідача, позивачем не доведений факт належного підпису договору відповідачем та отримання відповідачем відповідних грошових коштів. Посилався, що відповідачу в належний спосіб не було доведено його обов`язки та не були доведені правила отримання та користування кредитом. Тому доводи позивача щодо обов`язку сплати відсотків у визначеному позивачем розмірі, на думку представника відповідача, є безпідставним твердженням. Посилався, що позивачем не доведено факту належного вручення та/або ознайомлення відповідача із порядком користування кредитними коштами.
07 квітня 2026 року через підсистему «Електронний суд» від представника Акціонерне товариство «Сенс Банк» - адвоката Полетаєвої Т.Ю. надійшли пояснення у справі, в яких зауважувала, що 29.11.2022 ОСОБА_1 через Інтернет-сервіс «My Alfa-bank» звернулася до АТ «Альфа-Банк» з метою отримання банківських послуг. 29.11.2022 підписанням Оферти на укладання угоди про надання споживчого кредиту № 500733296 відповідач запропонувала Банку укласти Угоду про надання споживчого кредиту, 29.11.2022 шляхом підписання Акцепту пропозиції на укладення угоди про надання споживчого кредиту № 500733296 Банк прийняв пропозицію відповідача на укладення Угоди про надання споживчого кредиту № 500733296 від 29.11.2022. Посилалася, що документи були підписані позичальником аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора «9707» шляхом направлення 29.11.2022 на номер 380673977757. Зазначила, що 29.11.2022 відповідач отримала кредит в сумі 296 860,29 грн (кошти в сумі 296860,29 грн списані з позичкового рахунку НОМЕР_1 ). Наголошувала, що днем надання кредиту вважається день списання кредитних коштів з позичкового рахунку Банку з метою їх подальшого зарахування на рахунки, реквізити яких визначені Угодою. За період з 29.11.2022 по 29.09.2024 ОСОБА_1 здійснила погашення за Угодою про надання споживчого кредиту № 500733296 від 29.11.2022 в загальній сумі 40 404,30 грн (29.11.2022 - 1542,30 грн, 29.12.2022 - 4250,00 грн, 30.01.2023 - 5762,00 грн, 28.02.2023 - 5800,00 грн, 28.03.2023 - 5800,00 грн, 30.04.2023 - 5750,00 грн, 30.05.2023 - 5800,00 грн, 30.06.2023 - 5700,00 грн). Посилалася, що зі сплачених ОСОБА_1 банку коштів в сумі 40404,30 грн відповідно до умов Угоди про надання споживчого кредиту №500733296 від 29.11.2022: 16391,11 грн було направлено на погашення кредиту, відповідно заборгованість за кредитом складає 280 469,18 грн (296 860,29 грн - 16 391,11 грн); 21 967,91 грн було направлено на погашення відсотків за користування кредитом, відповідно заборгованість за відсотками складає 45 519,46 грн (67 487,37 грн - 21 967,91 грн), де 67 487,37 грн - це розмір відсотків нарахованих за період з 29.11.2022 по 29.09.2024); 2 045,28 грн було направлено на погашення комісії за обслуговування кредиту, відповідно заборгованість за комісією складає 16 360,04 грн (18 405,32 грн - 2045,28 грн), де 18 405,32 грн - це розмір комісійної винагороди за обслуговування кредиту, нарахованої за період з 29.11.2022 по 29.09.2024. З огляду на викладене, посилалася, що загальна заборгованість відповідача перед позивачем згідно з Угодою про надання споживчого кредиту №500733296 від 29.11.2022 станом на 29.09.2024 становить 342348,68 грн, з яких: за кредитом: 280 469,18 грн, по відсотках: 45 519,46 грн, по комісії: 16360,04 грн.
Рух справи
Шевченківський районний суд міста Харкова ухвалою від 18 вересня 2025 року цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості передав за підсудністю до Салтівського районного суду міста Харкова.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.10.2025 цивільну справу №638/5681/25 розподілено в провадження судді Семеновій Я.Ю.
Салтівський районний суд міста Харкова ухвалою від 14 жовтня 2025 року залишив без руху позовну заяву Акціонерного товариства «Сенс Банк», установив позивачу строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків - 5 днів з дня вручення копії ухвали.
Салтівський районний суд міста Харкова ухвалою від 17 жовтня 2025 року прийняв цивільну справу до свого провадження, ухвалив розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначив проведення підготовчого засідання.
Суддя Салтівського районного суду міста Харкова Семенова Я.Ю. з 25 грудня 2025 року по 16 січня 2026 року включно перебувала у щорічній основній відпустці, з 19 січня 2026 року по 03 квітня 2026 року включно - на лікарняному. Клопотання прокурора передано судді Семеновій Я.Ю. після виходу з лікарняного - 06 квітня 2026 року.
Салтівський районний суд міста Харкова ухвалою від 06 квітня 2026 року задовольнив заяву представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Рижкова А.О. про його участь у судових засіданнях по справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Салтівський районний суд міста Харкова ухвалою від 23 квітня 2026 року закрив підготовче провадження у цивільній справі, призначив справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з викликом учасників справи. 
Салтівський районний суд міста Харкова ухвалою від 28 квітня 2026 року задовольнив заяву представника позивача Акціонерного товариства «Сенс Банк» - адвоката Полетаєвої Т.Ю. про її участь у судових засіданнях по справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Участь у справі сторін та інших учасників справи
Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином та своєчасно, шляхом отримання судової повістки в кабінеті користувача в підсистемі «Електронний суд», в судовому засіданні була представлена повноважним представником - адвокатом Рижковим А.О.
Представник відповідача - адвокат Рижков А.О., який приймав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, вважав за можливе проводити розгляд справи за відсутністю відповідачки.
Представник позивача Акціонерного товариства «Сенс Банк» - адвокат Полетаєва Т.Ю., яка приймала участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, не заперечувала проти розгляду справи за відсутності відповідачки. 
За правилами п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Суд, беручи до уваги, що відповідач належним чином та своєчасно повідомлялася про дату, час і місце розгляду справи, представлена у судовому засіданні повноважним представником, вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутністю відповідача, проти чого не заперечували присутні у судовому засіданні представник позивача та представник відповідача.
Представник позивача Акціонерного товариства «Сенс Банк» - адвокат Полетаєва Т.Ю. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав, як про це зазначено у позовній заяві та поясненнях від 07 квітня 2026 року.
Представник відповідача - адвокат Рижков А.О. проти задоволення позовних вимог АТ «Сенс Банк» заперечував у повному обсязі, процесуальним правом на подання відзиву відповідач та її представник не скористалися. Зазначив, що матеріали справи не містять доказів безпосереднього отримання відповідачкою коштів, про які зазначає позивач у своєму позові. Посилався, що позивачем не надано доказів того, що відповідач був обізнаний із реальним розміром відсоткової ставки. Крім того, на думку представника відповідача, позивачем не доведений факт належного підпису договору відповідачем та отримання відповідачем відповідних грошових коштів. Посилався, що відповідачу в належний спосіб не було доведено його обов`язки та не були доведені правила отримання та користування кредитом. На уточнююче запитання суду повідомив, що контррозрахунок ані він, ані відповідач не складали. Надав відповідь, що не володіє відомостями, чому відповідачем вносилися оплати в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у даній справі. 
Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин
29 листопада 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» з офертою на укладання угоди про надання кредиту №500733296, відповідно до якої умовами споживчого кредиту є: тип кредиту - кредит готівкою, сума кредиту - 296 860,29 грн, процентна ставка - 12,99% річних, тип ставки - фіксована, строк кредиту - 82 місяці (а.с. 32 зворот - 33).
У п. 1 оферти зазначено, що під час користування кредитом ОСОБА_1 пропонує Банку надавати їй послуги з розрахунково-касового обслуговування у порядку та на умовах, що визначені цим пунктом та договором, за надання яких пропонує встановити комісійну винагороду, а саме: за надання кредиту: 0,00% від суми кредиту; за обслуговування (управління) кредиту: за період з 1 по 12 місяць користування кредитом - 0,1% від суми кредиту, зазначеної в цій Оферті без ПДВ; за період з 13 по 24 місяць користування кредитом - 0,5% від суми кредиту, зазначеної в цій Оферті без ПДВ; за період з 25 по 82 місяць користування кредитом - 1,0% від суми кредиту, зазначеної в цій Оферті без ПДВ.
У п. 2 оферти зазначено, що дата повернення кредиту - 29.09.2029. 
Згідно з п. 3 кредит надається позичальнику для повернення заборгованості за кредитним договором №501268726 від 02.10.2020, розмір - 230 007,61 грн, спосіб видачі - переказ коштів на рахунок № НОМЕР_2 , відкритий в АТ «Альфа-Банк»; повернення заборгованості за кредитним договором №501391125 від 15.11.2021, розмір - 66 852,68 грн, спосіб видачі - переказ коштів на рахунок № НОМЕР_3 , відкритий в АТ «Альфа-Банк».
29.11.2022 Акціонерним товариством «Альфа-Банк» підписаний акцепт пропозиції на укладення угоди про надання кредиту №500733296 (а.с. 34-35).
Крім того, 29.11.2022 ОСОБА_1 та Акціонерне товариство «Альфа-Банк» підписали Додаток №1 до Угоди про надання кредиту №500733296 від 29.11.2022, яким визначено Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та орієнтовної реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг та Паспорт споживчого кредиту (а.с. 32, 35 зворот-37).
Згідно з довідкою про ідентифікацію АТ «Сенс Банк» підтвердило особу ОСОБА_1 . Підписання договору №500733296 позичальником здійснено аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора: «9707», який було відправлено на номер мобільного телефону ОСОБА_1 - НОМЕР_4 (а.с. 38).
Як убачається з копії меморіального ордеру №1461504142 від 29.11.2022, позивачем на рахунок ОСОБА_1 було переведено суму 296 860,29 грн, призначення платежу: «перерахування коштів за кредитним договором №500733296 від 29.11.2022» (а.с. 39).
Крім того, на підтвердження факту отримання відповідачем грошових коштів, банком надано до позовної заяви виписку по особовим рахункам ОСОБА_1 за період з 29.11.2022 по 29.09.2024, зі змісту якої убачаються відомості щодо руху коштів, у тому числі, внесення оплат ОСОБА_1 за кредитним договором (а.с. 40-56).
Позивачем на адресу відповідача 02.04.2024, 21.02.2025 та 27.03.2025 було направлено вимоги про усунення порушень за кредитним договором №500733296 від 29.11.2022, що підтверджується описом вкладень, списком згрупованих поштових відправлень Укрпошта, фіскальним чеком АТ «Укрпошта» (а.с. 57-65).
Як убачається зі змісту наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором №500733296 від 29.11.2022, станом на 29.09.2024 загальна сума заборгованості ОСОБА_1 становить 342 348,68 гривень, з яких: заборгованість за кредитом - 280 469,18 гривень; по відсотках - 45 519,46 гривень; по комісії - 16 360,04. З розрахунку убачається, що за тілом кредиту ОСОБА_1 сплачено 16 391,11 грн, за відсотками - 21 967,91 грн, за комісією 2 045,28 грн (а.с. 66).
Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду 
Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Правилами ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За змістом ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За правилами ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Положеннями ч. 1 ст. 638 ЦК України унормовано, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним, як це закріплено положеннями ст. 1055 ЦК України).
Вимогами ст. 639 ЦК України визначено, що якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів в Україні регулюються Законом України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
Положеннями ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» унормовано, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно зі ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Правилами ч. 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» закріплено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію.
За змістом ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
Лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх.
Згідно з ч. 3 ст. 207 ЦК України використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Як вбачається з матеріалів справи, свої зобов`язання банк перед відповідачем виконав.
Відповідно до ст. 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.
Згідно з частиною 1 статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
За правилами частини 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до вимог статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Правилами статті 610 ЦК України унормовано, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно зі статтею 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Частинами 1 та 2 статті 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
Кредитний договір №500733296 від 29.11.2022 укладений в електронній формі, підписаний відповідачкою в порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» (електронним підписом одноразовим ідентифікатором), містить інформацію про суму кредиту, мету кредиту, умови та порядок видачі, строк його повернення, погашення, розмір відсоткової ставки (річної), відповідальність сторін.
Отже, сторони досягли домовленості з усіх істотних умов договору, на момент укладення договору позичальник не заявляв додаткових вимог щодо умов кредитного договору, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним й відповідало їхній внутрішній волі.
Свої зобов`язання за кредитним договором банк виконав, надавши відповідачу кредитні кошти в сумі 296 860,29 гривень. Як убачається з наданої позивачем виписки по рахунку, відповідач здійснювала операції з використанням кредитних коштів, а також частково погашала заборгованість. 
Сторони в кредитному договорі №500733296 від 29.11.2022 погодили, що за користування кредитними коштами встановлена процентна ставка в розмірі 12,99% річних. Тобто, сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами. Відповідачка частково погасила заборгованість за процентами на суму 21 967,91 грн.
Відповідачка вказаного розміру заборгованості під час розгляду справи не спростувала, свого контррозрахунку не надала.
Посилання представника відповідача на те, що позивачем не доведений факт належного підпису договору відповідачем та отримання відповідачем відповідних грошових коштів, відповідачу в належний спосіб не було доведено його обов`язки та не були доведені правила отримання та користування кредитом, спростовуються матеріалами справи. Так, згідно з довідкою про ідентифікацію АТ «Сенс Банк» підтвердило особу ОСОБА_1 . Підписання договору №500733296 позичальником здійснено аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора: «9707», який було відправлено на номер мобільного телефону ОСОБА_1 - НОМЕР_4 . Саме такий номер мобільного телефону - НОМЕР_4 , відповідачем зазначено у додаткових поясненнях відповідача. 
При цьому, суд зауважує, що позивачем на підтвердження позовних вимог було долучено до матеріалів справи виписку по рахунку ОСОБА_1 , яка містить інформацію про всі операції по рахунку та яка підтверджує користування нею коштами банку, що їй надавалися в кредит. Крім того, вимога про визнання такого правочину недійсним відповідачем не пред`являлася, а отже умови кредитного договору підлягають застосуванню під час вирішення цієї справи.
Вказані вище обставини свідчать, що між сторонами виникли договірні зобов`язання, які є обов`язковими для виконання кожним із сторін. Водночас, оферта та акцепт містять всі істотні умови договору, на підставі яких ОСОБА_1 було надано в кредит грошові кошти, а тому вимоги банку про стягнення заборгованості, яка складається із тіла кредиту та процентів за користування кредитними коштами, є обґрунтованими.
Посилання представника відповідача на те, що відповідно до документів, наданих позивачем, розмір реальної відсоткової ставки складав 27,07 % річних, що значно перебільшує розмір відсоткової ставки, визначеної умовами договору, також не знаходять свого підтвердження. 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
За змістом ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Отже, належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.
Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду, наголошуючи на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування, зазначила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року, прийнятої у справі №129/1033/13-ц).
Подібні висновки викладені також постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі №902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі №917/2101/17, від 21 вересня 2022 року у справі №645/5557/16-ц.
У постанові від 06 травня 2020 року, прийнятій у справі №372/223/17 Верховний Суд зазначив, що факт отримання кредиту може бути доведено не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів, зокрема: кредитним договором, меморіальними ордерами на видачу коштів, виписками про рух коштів по рахунку, заявами на переказ готівки тощо.
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», згідно з якою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75.
Виписка з рахунку особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, який може бути доказом і який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі 372/223/17, на яку є посилання у касаційній скарзі, від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі №204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі №209/3046/20, від 01 червня 2022 року у справі №175/35/16-ц.
Ураховуючи викладене, надані банком розрахунок заборгованості за кредитним договором та виписка по рахункам боржника, які містять відомості щодо руху коштів за кредитним зобов`язанням та складових заборгованості, є належними та достатніми доказами в розумінні ст. 77, 80 ЦПК України щодо наявності заборгованості та її розміру.
У свою чергу, відповідач не надав свого розрахунку, чи інших доказів, які б давали суду підстави для встановлення іншого розміру заборгованості, відтак, відповідачем не спростований факт наявності та розміру заборгованості.
Крім того, суду не надано беззаперечних, належних та допустимих доказів, які свідчать про наявність підстав звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, відповідно до ст. 617 ЦК України.
Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованості за тілом кредиту в сумі 280 469,18 грн та за відсотками в сумі 45 519,46 грн.
У свою чергу, з приводу нарахування АТ «Сенс Банк» до сплати ОСОБА_1 комісії в сумі 18 405,32 гривень, яку відповідач частково сплатила відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості в сумі 2 045,28 грн, то суд зважає на таке.
Згідно з абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року №1734-VІІІ. Цей Закон визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері, у зв`язку з чим, у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Правилами ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
На виконання вимог, у тому числі, п. 4 ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року №49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».
Відповідно до п. 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 31.29 постанови від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 (провадження № 14-44цс21).
Як виснував Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 31.07.2025, прийнятій у справі №199/441/21, провадження №61-9002св23, положення договору про надання споживчого кредиту, які передбачають здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону «Про споживче кредитування», є нікчемними.
Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-1746цс16 вказав, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
Вказане відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 11.03.2020 року у справі №708/195/19.
Як уже зазначалося судом вище, умовами укладеного між АТ «Сенс Банк» та ОСОБА_1 договору встановлено комісію за обслуговування (управління) кредиту, тобто фактично встановлено плату позичальника за дії, які не є послугою в розумінні Закону України «Про споживче кредитування».
Ураховуючи наведене, умови щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію за надання та обслуговування кредиту, є нікчемними.
Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг, як це закріплено вимогами ч. 3 ст. 55 вказаного Закону.
Як унормовано положеннями ч. 3 ст. 13 ЦК України, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Правилами ч. 1, ч. 2 ст. 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
За змістом ч. 3 ст.12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Таким чином, суд доходить висновку про те, що послуга з надання споживчого кредиту є діяльністю банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, не відповідає змісту кредитних правовідносин.
Виходячи із принципів справедливості та добросовісності, на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги заборонено нормативно-правовими актами.
З огляду на викладене вище, положення Договору №500733296 від 29.11.2022 про сплату позичальником на користь банку комісії за обслуговування (управління) кредиту (пункт 1 Договору) суперечать положенням ч. 1, ч. 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» і є нікчемними з моменту укладення цього правочину.
Ураховуючи наведене, оскільки ОСОБА_1 було встановлено плату за послуги АТ «Сенс Банк», які за законом повинні надаватись безоплатно, визначені в п. 1 Договору №500733296 від 29.11.2022, умови щодо обов`язку позичальника сплатити комісію за обслуговування кредиту, є нікчемними, а відтак кошти, сплачені ОСОБА_1 в сумі 2 045,28 грн, зараховані АТ «Сенс Банк» в рахунок погашення заборгованості за комісією, мали б бути розподілені в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту або за відсотками.
За таких обставин, АТ «Сенс Банк» без належних на те правових підстав нарахована комісія за надання кредиту на загальну суму 18 405,32 гривень, з якої сплачена ОСОБА_1 сума в розмірі 2 045,28 грн була зарахована АТ «Сенс Банк» в рахунок погашення заборгованості за комісією. Відтак, позовні вимоги АТ «Сенс Банк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за комісією в сумі 16 360,04 грн є необґрунтованими з наведених вище підстав та задоволенню не підлягають.
Крім того, з огляду на викладене, суд доходить висновку, що із нарахованої позивачем заборгованості, яку він просить стягнути з ОСОБА_1 , належить вирахувати сплачену відповідачем комісію в сумі 2 045,28 гривень.
Відтак, позовні вимоги АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягають частковому задоволенню в сумі 323 943,36 гривень (280 469,18 + 45 519,46 - 2 045,28 = 323 943,36).
Розподіл судових витрат
Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача - на 94,62% , з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 3 887,16 гривень (323 943,36 гривень (сума задоволених позовних вимог) х 100% : 342 348,68 гривень (загальна сума позовних вимог) = 94,62% х 4108,18 гривень (сума сплаченого судового збору) : 100 = 3 887,16.
Крім зазначеного, у пред`явленому позові позивач просить стягнути з відповідача на свою користь витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 27 474,37 гривень.
Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу адвоката. 
У позовній заяві позивач посилався, що для надання професійної правничої допомоги АТ «Сенс Банк» звернулося до Адвокатського об`єднання «СмартЛекс», про що укладено Договір про надання послуг № 1006 від 28.01.2025. Згідно з п. 3.1. Договору про надання послуг № 1006 від 28.01.2025 за надання послуг замовник сплачує на користь виконавця винагороду (гонорар) у такому розмірі: за підготовку і подання позовної заяви до суду - 375,00 грн; за отримання рішення суду - 225,00 грн; комісійна винагорода від стягнутих коштів на користь замовника - 7,85 %. Таким чином, посилався, що витрати позивача на професійну правничу допомогу, які пов`язані із розглядом справи за цією позовною заявою, становлять 27 474,37 грн (із розрахунку: 375,00 грн + 225,00 грн + 342348,68 грн х 7,85%).
За змістом ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися, як це закріплено положеннями ч. 3 ст. 141 ЦПК України.
За правилами ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Такої правової позиції щодо застосування норм права дотримується Верховний Суд у постанові від 23 січня 2019 року, прийнятій у справі №552/2145/16-ц.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц та постановах Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі №280/2635/20, 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц та від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час, що унормовано вимогами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».
Вирішуючи питання щодо розміру суми, яка підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд виходить зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Однак, за наявності заперечень учасника справи, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Визначаючи суму до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAlliance Limited» проти України» (п. 268), від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Аналогічного змісту висновків щодо підтвердження витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги, дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року, прийнятій у справі №826/1216/16, провадження № 11-562ас18, та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року, прийнятій у справі №755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19.
З огляду на викладене вище, можна дійти висновку, що ЦПК України унормовано такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, понесених під час розгляду справи, позивачем було надано: довіреність №023786/25, видану 03 лютого 2025 року на ім`я адвоката Полетаєвої Тетяни Юріївни щодо представлення інтересів Акціонерного товариства «Сенс Банк», зокрема, в судах; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю видане на ім`я Полетаєвої Тетяни Юріївни та Договір про надання послуг №1006 від 28 січня 2025 року, що укладений між Акціонерним товариством «Сенс Банк» та Адвокатським об`єднанням «СмартЛекс» в особі керуючого партнера Лойфера Антона Едуардовича, відповідно до якого виконавець зобов`язався надавати послуги, які полягають у здійсненні від імені та в інтересах замовника юридичних і фактичних дій щодо стягнення заборгованості з боржників замовника, які виникли внаслідок невиконання/неналежного виконання такими боржниками кредитних договорів, договорів позики, інших угод, які не забезпечені заставою та/або спонуканню їх до погашення такої заборгованості, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити такі послуги.
У відповідності до п. 3.1 Договору про надання послуг №1006 від 28 січня 2025 року, за надання послуг замовник сплачує на користь виконавця винагороду (гонорар) у нижченаведеному розмірі: за підготовку і подання позовної заяви до суду - 375,00 грн.; за отримання рішення суду - 225,00 грн.; комісійна винагорода від стягнутих коштів на користь замовника - 7,85 %.
Суд зауважує, що в матеріалах справи відсутні докази, з яких би суд міг встановити, що саме Адвокатським об`єднанням «СмартЛекс» була надана професійна правнича допомога у конкретній справі щодо боржника ОСОБА_1 .
Позовна заява підписана адвокатом Полетаєвою Т.Ю., при цьому, відсутні докази, що вона надавала послуги, як працівник Адвокатського об`єднання «СмартЛекс».
Також, до матеріалів позовної заяви не долучено детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги та доказів, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи. Заяви про подання доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення представником позивача подано не було.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, надані представником позивача докази, суд вважає, що відсутні підстави для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
На підставі викладеного, керуючись ст. 11, 12, 13, 81, 89, 141, 247, 263-265 ЦПК України, суд
в и р і ш и в :

Позов Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» заборгованість в сумі 323 943 (триста двадцять три тисячі дев`ятсот сорок три) гривень 36 копійок.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в сумі 3 887 (три тисячі вісімсот вісімдесят сім) гривень 16 копійок.
У стягненні з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» витрат на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 27 474,37 гривень - відмовити.
Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи безпосередньо до Харківського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство «Сенс Банк», ЄДРПОУ: 23494714, місцезнаходження: 03150, м. Київ вул. Велика Васильківська, буд. 100;
відповідач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової карти платника податків: НОМЕР_5 , зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання: АДРЕСА_1 .
Повне судове рішення складено 01 липня 2026 року.

Суддя : Я.Ю. Семенова