печерський районний суд міста києва

Справа № 558/483/23-ц 
пр. № 2-1988/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2026 року Печерський районний суд м. Києва у складі:
головуючого - судді Литвинової І. В.,
за участю секретаря судового засідання - Когут Н. В.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача - ОСОБА_2,
представника відповідача Рівненської обласної прокуратури - Котляр Т.М.,
представника відповідача Управління Служби безпеки України в Рівненській області - Михайлюка Е.І.,
представника відповідача Головного управління Національної поліції в Рівненській області - Раєвської В.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Рівненської обласної прокуратури, Управління служби безпеки України в Рівненській області, Головного управління Національної поліції в Рівненській області про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури,,

УСТАНОВИВ:
І. Позиція сторін у справі.
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив суд стягнути з Державного бюджету України у рахунок відшкодування витрат (шкоди), понесених в межах кримінального провадження № 12016180040000950 від 04 вересня 2016 року за підозрою у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, виділеного кримінального провадження № 22019180000000025 від 21 березня 2019 року за підозрою у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, а також судового провадження (кримінальної справи) за № 559/701/19 (провадження за № 1-кп/558/10/21), про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, а саме грошову суму в розмірі: 1 000 000, 00 грн, з яких: 236 000, 00 грн - витрати, сплачені за надання правничої (правової) допомоги, виконання робіт та надання послуг у кримінальному провадженні -матеріальна (майнова) шкода, а також 764 000, 00 грн. - інша шкода, понесена у кримінальному провадженні, тобто моральна (немайнова) шкода.
Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 04 вересня 2016 року було зареєстровано кримінальне провадження № 12016180040000950, а 21 березня 2019 року виділено провадження № 2201918000000025 за підозрою ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, у зв`язку з чим здійснювалося тривале досудове розслідування, проводилися процесуальні дії, застосовувалися заходи забезпечення кримінального провадження, запобіжні заходи, що призвело до висунутої підозри та подальшого кримінального обвинувачення у судовій справі № 559/701/19.
У результаті незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури позивач зазнав тяжких моральних страждань, приниження честі, гідності та ділової репутації, погіршення психоемоційного стану та фізичного здоров`я, тривалого перебування у стані невизначеності, страху та суспільного осуду.
26 травня 2022 року щодо ОСОБА_1 постановлено вирок, його визнано невинуватим та виправдано, у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення. Вирок набрав законної сили 16 листопада 2022 року.
У зв`язку із вищенаведеним, внаслідок цих протиправних дій відповідачів, позивач поніс матеріальну шкоду у розмірі 236 000,00 грн (включаючи витрати на правову допомогу, виконання робіт та надання послуг у кримінальному провадженні) та значну моральну (немайнову) шкоду, яку він оцінює в 764 000, 00 грн, що в сумі становить 1 000 000, 00 грн.
За таких обставин, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.
Відповідач Державна казначейська служба України подала відзив на позов, в якому позов не визнано, вказано, що жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачу не завдало, а тому не може нести відповідальність за шкоду, завдану діями інших суб`єктів. У позовній заяві відсутні відомості щодо заподіяння позивачу страждання у визначеному ним розмірі.
Представник Управління Служби безпеки України в Рівненській області подав до суду пояснення на позовну заяву, у яких просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те що ОСОБА_1 не надав належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували заподіяння йому значної моральної шкоди, наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями органів досудового розслідування та настанням негативних наслідків, а також протиправність конкретних рішень чи дій посадових осіб.
На його думку, сам факт постановлення виправдувального вироку Демидівським районним судом від 26 травня 2022 року не є безумовною підставою для автоматичного стягнення моральної шкоди, оскільки для цього необхідно встановити вину органів влади та реальні тяжкі наслідки для позивача, чого в матеріалах справи не доведено. Крім того, позивач суттєво завищив період перебування під слідством (вказав 69 місяців замість фактичних 44 місяців), не підтвердив належними медичними документами та іншими доказами істотне погіршення здоров`я чи приниження репутації, а заявлені витрати на правову допомогу в сумі 236 000,00 грн є значно завищеними, оскільки більшість зазначених послуг носять типовий, формальний характер, дублюються та не відповідають критеріям розумності, необхідності та співмірності. У зв`язку з цим позовні вимоги, на думку представника, є необґрунтованими та недоведеними.
Представник Головного управління Національної поліції в Рівненській області подав до суду пояснення на позовну заяву, в яких не визнав позовні вимоги. Звертав увагу суду на те, що досудове слідство стосовно ОСОБА_1 здійснювалось з 25 лютого 2019 року (дати повідомлення йому про підозру у вчиненні злочину) по 29 березня 2019 року (дати затвердження обвинувального акту), майже місяць. Тобто, з 25 лютого 2019 року ОСОБА_1 рахується таким, що перебував під слідством. Отже, на думку представника, час перебування ОСОБА_1 під слідством та судом необхідно рахувати не з моменту внесення відомостей до ЄРДР, а з часу повідомлення про підозру у вчиненні злочину, а саме з 25 лютого 2019 року до моменту набрання вироком Демидівського районного суду від 26 травня 2022 року законної сили, тобто з 16 листопада 2022 року, що становить 44 повних місяці. Поряд з цим посилався на те, що позивачем не долучено жодного доказу на підтвердження того, що, до прикладу, погіршення його стану здоров`я, негативні наслідки у вигляді захворювань, шкоди його репутації, взаємодії з оточуючими та сім`єю настали саме через протиправні дії органів досудового розслідування, що зумовлює заявлення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди.
У поясненнях на позовну заяву представник Рівненської обласної прокуратури зазначив, що позовна заява не підлягає задоволенню в повному обсязі з тих підстав, на які посилаються інші відповідачі. Окремо добавив стосовно витрат на правничу допомогу, що заявлена позивачем сума в розмірі 236 000,00 грн є завищеною, необґрунтованою та такою, що не підлягає стягненню в повному обсязі, вказуючи, що значна частина послуг, відображених в актах, носять формальний характер (подання клопотань, запитів, ознайомлення з матеріалами, типові заяви), дублюються та не потребували значних витрат часу адвоката. Багато послуг виконувалися в короткі строки, мають стандартну вартість, а деякі взагалі не підтверджуються належними доказами їх реального виконання чи необхідності. З урахуванням критеріїв розумності, співмірності, складності справи та обсягу фактично виконаних робіт, витрати на правничу допомогу мають бути суттєво зменшені, оскільки заявлена сума не відповідає реальним витратам та принципам справедливої компенсації. У зв`язку з цим представник просив відмовити у стягненні витрат на правову допомогу в заявленому розмірі.
ІІ. Процесуальні дії та рішення у справі.
25 січня 2024 року вказана позовна заява, на виконання ухвали Демидівського районного суду Рівненської області від 10 листопада 2023 року, надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано 29 січня 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.
29 січня 2024 року ухвалою судді залишено позовну заяву без руху, на виконання якої представником позивача засобами поштового зв`язку до суду надійшла заява, датована 05 лютого 2024 року, котра була передана судді 19 лютого 2024 року.
19 лютого 2024 року ухвалою судді у справі відкрито провадження, для розгляду справи за правилами загального позовного провадження.
04 квітня 2024 року до суду надійшов відзив на позов від представника відповідача Державної казначейської служби України Олешка О. М., поданий через Електронний суд.
08 квітня 2024 року до суду надійшли письмові пояснення представника Управління Служби безпеки України в Рівненській області Михалюка Е. І.
18 квітня 2024 року засобами поштового зв`язку до суду надійшли пояснення щодо позову Головного управління Національної поліції в Рівненській області.
18 квітня 2024 року засобами поштового зв`язку від відповідача Рівненської обласної прокуратури надійшли пояснення по суті позовних вимог.
22 квітня 2024 року засобами поштового зв`язку до суду надійшли уточнення щодо формулювання позивачем позовних вимог, а також клопотання про заміну неналежної сторони.
22 квітня 2024 року ухвалою суду, постановленою на місці без виходу до нарадчої кімнати, після заслуховування думки позивача та його представника, а також представника третьої особи Рівненської обласної прокуратури, задоволено клопотання сторони позивача про залучення в якості співвідповідачів - Рівненську обласну прокуратуру, Управління Служби безпеки України в Рівненській області, Головне управління Національної поліції в Рівненській області.
18 червня 2024 року ухвалою суду, постановленою на місці без виходу до нарадчої кімнати, після заслуховування думки позивача та його представника, а також представників відповідача, третьої особи, прийнято до розгляду заяву позивача про уточнення позовних вимог.
18 червня 2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалено проводити подальший розгляд справи у дистанційному режимі за допомогою відеоконференції з Рівненським апеляційним судом.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 та позивач ОСОБА_1 підтримали позов і просили задовольнити його у повному обсязі.
Представник відповідача Рівненської обласної прокуратури Котляр Т.М., представник відповідача Управління Служби безпеки України в Рівненській області Михайлюк Е.І., представник відповідача Головного управління Національної поліції в Рівненській області Раєвська В.А. заперечували проти задоволення позовної заяви, посилаючись на доводи, викладені у відзивах на позовну заяву.
Суд, заслухавши обґрунтування представника позивача і заперечення представників відповідачів, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.
ІІІ. Фактичні обставини справи.
04 вересня 2016 року до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань внесені відомості та розпочато досудове розслідування в кримінальному провадженні № 2016180040000950 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 367 КК України /т.І, а.с.30/.
Відповідно до короткого викладу обставин, що можуть свідчити про кримінальне правопорушення, у кримінальному провадженні № 2016180040000950 від 04 вересня 2016 року, досудове розслідування здійснювалося за фактом службової недбалості службових осіб ДП «Дубенське лісове господарство», що призвело до тяжких наслідків.
25 лютого 2019 року позивачу було повідомлено про підозру у рамках кримінального провадження № 2016180040000950 від 04 вересня 2016 року /т. І а. с. 31-32/.
Відповідно до ухвали слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 19 березня 2019 року у справі № 569/143/19 до позивача застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання до 25 квітня 2019 року /т. І а. с. 40-41/. 
19 березня 2019 року ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області у справі № 569/143/19 в задоволенні клопотання слідчого в ОВС СВ Управління СБ України в Рівненській області Кухарчука М.П. про відсторонення ОСОБА_1 , відмовлено /т.І, а.с. 48-49/.
22 березня 2019 року позивачу повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри у рамках кримінального провадження № 22019180000000025 від 21 березня 2019 року /т. І а. с. 50-51/.
29 березня 2019 року прокурором групи прокурорів, який здійснює нагляд за додержанням законів при проведенні досудового розслідування у кримінальному провадженні у формі процесуального керівництва - прокурором відділу нагляду за додержанням законів органами СБУ та державної прикордонної служби управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Рівненської області Бабичем А.А. складено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 22019180000000025 від 21 березня 2019 року про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України та спрямовано позовну заяву про стягнення з ОСОБА_1 шкоди, завданої кримінальним правопорушенням /т.І, а.с. 52-54, а.с. 58-60/.
12 листопада 2019 року ухвалою Демидівського районного суду Рівненської області у справі № 559/701/19 прийнято до розгляду позовну заяву /т.І, а.с. 64-65/.
26 травня 2022 року вироком Демидівського районного суду Рівненської області визнано ОСОБА_1 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 367 КК України та виправдано, у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення. Відмовлено в задоволенні позову про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням /т.І, а.с. 69-82/. 
16 листопада 2022 року ухвалою Рівненського апеляційного суду вирок Демидівського районного суду Рівненської області від 26 травня 2022 року, яким визнано ОСОБА_1 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст. 367 КК України та виправдано, у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення, залишено без змін.
ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін.
Згідно з частиною першою статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Відповідно до частини другої статті 6 Конвенції кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Також у пункті 35 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 2008 року у справі «Хужин та інші проти Росії» суд зробив висновок про те, що презумпція невинуватості, закріплена у частині другій статті 6 Конвенції, є одним із елементів справедливого судового розгляду, про який зазначається у частині першій цієї статті (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 1995 року у справі «Аллєн де Рібемон проти Франції»),
У пунктах 230-232 рішення Європейського суду з прав людини від 04 липня 2019 року у справі «Корбан проти України» суд наголосив, що стаття 6 § 2 Конвенції не дозволяє посадовим особам оголошувати особу винною до засудження цієї особи судом. Посадові особи повинні повідомляти громадськість про кримінальні розслідування шляхом, наприклад, інформування про підозри, затримання та зізнання, якщо вони роблять це обережно. Має значення обране ними формулювання (пункт 19 рішення Європейського суду з прав людини від 11 жовтня 2016 року у справі «Турьєв проти Росії»),
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 Цивільного кодексу України якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
Згідно з частинами першою та другою статті 1176 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР, підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 зазначеного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Відповідно до частини п`ятої ст. 9, частини шостої ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.
У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.
Щодо тлумачення категорії «перебування під слідством та судом»
За приписами пункту 14 частини першої статті 3 Кримінального процесуального кодексу України притягнення до кримінальної відповідальності - це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.
Відповідно до частин першої та другої статті 42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Обвинуваченим (підсудним) є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому статтею 291 цього Кодексу.
У частині першій статті 278 КПК України визначено, що письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.
У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.
Так, позивачу 25 лютого 2019 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, а не 04 вересня 2016 року, як він зазначає у позовній заяві.
На підставі системного аналізу наведених норм прав суд дійшов переконання, що період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований за час, починаючи від 25 лютого 2019 року до 16 листопада 2022 року, тобто з моменту вручення позивачу письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання законної сили вироком суду, яким позивача визнано невинуватим та виправдано.
Моральна шкода підлягає майновому відшкодуванню з обрахуванням відповідно до тривалості періоду такого незаконного перебування під слідством та судом з обов`язковою прив`язкою до мінімального розміру заробітної плати, оскільки це передбачено законом.
Щодо оцінки обґрунтованості вимог про відшкодування моральної шкоди
Конституція України, як основний закон, закріплює в Україні засади державної політики, спрямованої, насамперед, на забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя.
Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Як принцип всієї практичної діяльності держави, всіх її органів та посадових осіб за статтею 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість функціонування держави, їх утвердження і забезпечення і є головним обов`язком держави.
На забезпечення ефективного захисту прав та свобод людини направлені норми Конституції України про розповсюдження юрисдикції судів на всі правовідносини, які виникають у державі, а також на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, як результат порушених прав фізичних та юридичних осіб.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України).
Відшкодування шкоди - один з найважливіших інститутів сучасної правової науки. У законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню - шкоду матеріальну і шкоду моральну.
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених в статті 1 цього Закону випадках.
Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, Європейського суду з прав людини від 12 липня 2007 року).
За приписами частин п`ятої, шостої статті 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Суд визнає доведеними позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди за період з 25 лютого 2019 року до 16 листопада 2022 року, адже очевидним є той факт, що затримання, отримання повідомлення про підозру та застосування запобіжного заходу до особи, а також розгляд обвинувачення у суді по суті, призводить до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Суд знаходить аргументованими доводи сторони позивача про те, що такі події призвели до погіршення здоров`я, позбавлення можливостей реалізації позивачем своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, у тому числі з родиною, інших негативних наслідків морального характеру.
Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.
Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.
Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду.
Згідно з пунктами 1, 5 частини першої статті 3 цього Закону у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода.
Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 частини першої статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади) (частина перша статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
Частинами першою та другою статті 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). 
Пунктами 11, 12 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого наказом Мінюсту України від 04 березня 1996 року № 6/5, Генеральної прокуратури України від 04 березня 1996 року № 3 та Мінфіну України від 04 березня 1996 року № 41, при винесенні виправдувального вироку або закритті справи судом першої інстанції чи в касаційному або наглядному порядку - до суду, який розглядав справу по першій інстанції.
Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, в тому числі і судом.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до статті 1, пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Вимоги частин 2 та 3 статті 23 Цивільного кодексу України передбачають, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
Статтею 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
При визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд повинен визначити страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.
Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
Такий висновок суду відповідає аналогічним правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04 червня 2018 року у справі № 489/2492/17 (провадження № 61-8890св18), від 13 червня 2018 року у справі № 464/6863/16 (провадження № 61-10293св18, від 21 червня 2018 року у справі № 205/119/17 (провадження № 61-24700св18), від 25 липня 2018 року у справі № 607/14493/16-ц (провадження № 61-12051св18).
Суд, застосовуючи загальні правила статей 23, 1167 Цивільного кодексу України, виходячи з принципу справедливості, добросовісності та розумності, а також виходячи з співмірності заявлених вимог тим стражданням, приходить до обґрунтованого висновку про відшкодування моральної шкоди за період з 25 лютого 2019 року до 16 листопада 2022 року, що становить 44 повних місяці.
Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2026 рік» визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення витрат за рішеннями суду, на рівні 8 647, 00 грн.
За таких обставин доведений розмір спричиненої моральної шкоди позивачу становить 8 467, 00 грн х 44 місяці = 380 468, 00 грн.
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу.
За змістом частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
За приписами частин другої - четвертої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Частинами 1, 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Аналогічні вимоги зазначено в ст. 28 Правил адвокатської етики, затверджених 09 червня 2017 року звітно-виборним з`їздом адвокатів України.
Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
З аналізу вищевикладених норм матеріального і процесуального законодавства вбачається, що підставою для стягнення такого роду витрат є реально понесені стороною до моменту прийняття судом рішення по суті позовних вимог витрати на виконання угоди, укладеної з адвокатом про надання правничої допомоги. При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правничу допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), розумності їхнього розміру виходячи з конкретних обставин справи і її складністю, витраченим часом адвоката і обсягом наданих послуг, ціною позову в поєднанні з граничним розміром витрат.
Крім того, в ст. 28 Правил адвокатської етики визначено, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання), розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
При визначенні розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, суд повинен врахувати, що розмір гонорару має бути обґрунтованим, а саме визначеним з урахуванням обсягу часу і роботи, що вимагається для належного виконання доручення (рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.02.2012 у справі № 6- 39869св11).
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.
Аналогічні за змістом висновки викладено також у постанові Верховного Суду від 19 листопада 2020 року у справі № 734/2313/17 (провадження № 61-7550св19).
Згідно з практикою ЄСПЛ заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).
При цьому, заявляючи такі вимоги, позивачем повинно бути доведено, на підставі належних та достатніх доказів, реальне понесення саме такої суми витрат на правничу допомогу, а також фактичну сплату цих коштів на рахунки вищевказаного адвоката, обґрунтовано розумність встановлення гонорару у визначеній сумі, а також відповідність його розміру обсягам часу і роботи адвоката.
Вбачається, позивач просить суд стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 236 000,00 грн, та посилається на Акти про надання правничої допомоги. Однак суд, дослідивши подані докази, встановив численні невідповідності між даними, зазначеними в Актах, та відомостями журналу судового засідання. Зокрема, виявлено систематичне завищення тривалості судових засідань, стягнення вартості послуг за засідання, в яких захисник участі не брав, відкладення засідань за клопотанням прокурора, а також неспівмірність окремих видів витрат з реальним обсягом виконаної роботи.
Зважаючи на викладене, розмір позовної вимоги щодо стягнення 236 000,00 грн, свідчить про неспівмірність суми, що визначена позивачем до відшкодування в якості витрат на правничу допомогу, а відтак на підставі вищенаведеного суд приходить до висновку про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 226 198,00 грн, оскільки визнає розмір таких судових витрат співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони, і тому вони підлягають стягненню на користь позивача. У задоволенні решти вимог на суму 9 802 грн, суд вважає за необхідне відмовити.
Щодо суб`єктного складу учасників судового розгляду
Статтею 56 Конституції України передбачено, що держава закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Рішенням Конституційного Суду України від 03 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.
Таким чином, відшкодування майнової шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється саме за рахунок держави.
При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, необхідно виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.
Відповідно до статті 25 Бюджетного кодексу України Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.
Згідно з підпунктом 1 пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Зазначені рішення передаються до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для виконання.
Відповідно до пункту 23-1 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України єдиний казначейський рахунок - це рахунок, відкритий центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України, на якому консолідуються кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування та кошти інших клієнтів, які відповідно до законодавства знаходяться на казначейському обслуговуванні.
Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.
Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення).
Згідно із пунктом 9 Положення Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Відповідно до підпункту 14 пункту 4 Положення про головні управління Державної казначейської служби України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 12 жовтня 2011 року № 1280, Головне управління Казначейства відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.
Відповідно до частини першої статті 170 Цивільного кодексу України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Із системного аналізу наведених нормативно-правових актів вбачається, що Державна казначейська служба України, діючи від імені держави у цілому, здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Правовий статус цього органу визначається функціями з обслуговування єдиного казначейського рахунку держави, пов`язаними з консолідацією та обслуговуванням Державного бюджету України, зокрема й з безспірним списанням коштів державного бюджету.
Таким чином, належним відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі, зокрема є відповідний орган Казначейської служби (який відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету) та орган, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 359/11706/15-ц, провадження № 61-13907св18 та від 10 січня 2019 року у справі № 532/1243/16-ц, провадження № 61-34251св18.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).
На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись 
ст. ст. 3, 8, 21, 24, 34, 55, 56, 62, 129, 129-1 Конституції України, 
ст. ст. 1-23, 1167, Цивільного кодексу України,
ст. ст. 1-13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»,
ст. ст. 1-18, 76-81, 95, 141, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 258, 259, 263-265, 268, 289, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Рівненської обласної прокуратури, Управління служби безпеки України в Рівненській області, Головного управління Національної поліції в Рівненській області про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, задовольнити частково.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) грошову компенсацію моральної шкоди у сумі 380 468, 00 грн та 226 198,00 грн витрат на професійну правову допомогу шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення. 

Суддя І. В. Литвинова