МЕТАЛУРГІЙНИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ 

Справа № 210/5113/25 
Провадження № 2/210/232/26 

Р І Ш Е Н Н Я
іменем України

22 червня 2026 року    
Металургійний районний суд міста Кривого Рогу у складі:
головуючої судді Чайкіної О.В.
за участю секретарів судового засідання Комбарової Д.С., Балкаєвої О.Є.,
сторони та їх представники, які брали участь у розгляді справи: представник позивача – адвокат Починок В.В., позивач – ОСОБА_1 , відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», Служба у справах дітей виконкому Металургійної у місті ради про поділ спільного сумісного майна, -

ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Суть позову
ОСОБА_1 (далі - позивачка, ОСОБА_1 ) звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач, ОСОБА_2 ) про поділ майна подружжя. Просить суд здійснити поділ майна, а саме квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Судові витрати по справі покласти на відповідача.
В обгрунтування позову покликалась на такі обставини. 
Позивачка та відповідач перебували у шлюбі з 02.03.2013 р. по 20.02.2023 року. Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Металургійного районного суду м. Кривого Рогу по справі №210/2169/25 від 09.07.2025 р. цей шлюб розірвано. В період шлюбу придбана спірна квартира за договором купівлі–продажу від 01.06.2017 року посвідченим приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кучман І.І. 
Для придбання квартири залучались кредитні кошти на підставі укладених відповідачем договорів. Також відповідачем укладено договір про іпотечний кредит №550/32/1 від 01.06.2017 р. з АТ «Державний ощадний банк України», згідно з яким в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором вказана спірна квартира надана банку в іпотеку.
Право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачем. Поряд із цим, під час укладання договорів у нотаріуса, та іпотеки, позивач надавала згоду.
Після розірвання шлюбу сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема зазначеної квартири.
Оскільки, майно було придбане позивачем та Відповідачем в період шлюбу, Позивачка вважає, що воно належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності, тому і простьь суд поділити спірне майно, шляхом визначення за нею 1/2 частки квартири.
Рух по справі
Ухвалою суду від 07 серпня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
Ухвалою суду від 13 жовтня 2025 року задоволено клопотання відповідача про подальший розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження цивільної справи за позовною заявою - в розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.
17 лютого 2026 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Цією ж ухвалою суду залучено до участі у справі в процесуальному статусі третьої особи Службу у справах дітей виконкому Металургійної у місті ради, вирішено питання про виклик свідків. Задоволено клопотання відповідача про призначення у справі судової експертизи оцінки майна. Призначено по цивільній справі про поділ спільного сумісного майна, судову експертизу, проведення якої доручено судовому експерту Бихно Марині Володимирівні.
Ухвалою суду від 20 березня 2026 року задоволено клопотання відповідача ОСОБА_2 та зупинено провадження по справі №210/5113/25, №2/210/232/26 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» про поділ спільного сумісного майна - до отримання судом висновку про експертну оцінку квартири.
31 березня 2026 року за клопотанням відповідача ОСОБА_2 відновлено провадження у справі.
Аргументи учасників
Представник позивачки – адвокат Починок В.В. під час судового розгляду підтримав позов. Зазначив, що з 2013 року по 2025 року сторони перебували в шлюбі. У них народилася спільна донька. Позивачка надала згоду на придбання спільної квартири. Оскільки дане майно придбане в спільному шлюбі, за вимогою одного із подружжя підлягає до поділу. Позивачка заперечує твердження відповідача, що квартира куплена за його власні кошти. На перший платіж за кредитом дали кошти батьки позивачки, у розмірі 35 тис грн., батько відповідача дав 39 тис. грн. Кредит відповідач погашав не за власні кошти, а за кошти сімейні. 30.09.2025 року відповідач вніс останній платіж у сумі 22.000 грн. З моменту укладання кредитного договору пройшло 81 місяців, сторони зі спільного бюджету сплатили 129 тисяч гривень. За домовленістю сторін відповідач ОСОБА_2 сплачував комунальні платежі та кредит, а позивачка навчання та лікування дитини, купувала меблі, харчування. Зустрічну позовну заяву відповідач так не подав, хоча мав на це час. Зауваження до оцінки майна не впливає на суть спору, своєї оцінки відповідач до суду не надав та від призначення судової експертизи відмовився. Позивачка просить не поділ квартири в грошових коштах, а розділ в рівних частках. Оцінка зроблена фактично, щоб сплатити судовий збір. Звинувачення відповідача, що позивачка привласнила його кошти позивачка категорично заперечує, це нічим не підтверджено. Позивачка зверталася до поліції щодо відповідача, так як 23.02.2025 року останній забрав всі золоті прикраси позивачки та доньки та вчинив домашнє насильство. На відповідача було складено адміністративний протокол. Заявою та згодою, завіреною нотаріально, позивачка досить ясно і чітко зазначила, що квартира буде їх спільною сумісною власністю. Дострокове погашення іпотечного кредиту відповідачем не змінюють позицію позивачки. Відповідач скористався правом подання відзиву на позов, в якому зазначив єдиний (очевидно існуючий на час подання відзиву) доказ у підтвердження оплати відповідачем першого внеску за придбану спірну квартиру 61249,00 грн. власними особистими коштами – копія диску аудіо запису судового засідання по справі №210/2169/25 щодо розірвання шлюбу між позивачкою та відповідачем. З огляду на наведене, просив суд критично оцінити вище вказане повідомлення відповідача та піддіти сумніву достовірність доданих до клопотання від 19.09.2025 власноручно написаних відповідачем розписок від 18.01 та 15.05.2017 року. Просив суд не відступати від рівності часток подружжя.
Відповідач ОСОБА_2 проти позову заперечував. Правом пред`явлення зустрічного позову в строк, визначений ЦПК України, не скористався. Зазначив, що позивачка у своїх поясненнях прямо визнала, що всі іпотечні платежу та витрати на комунальні послуги здійснювалися виключно ним, тоді як позивачка витрачала свої кошти лише на дитину та свої особисті потреби. Під час проживання гарантував дитині, сплачуючи іпотеку та всі комунальні платежі, дах над головою та умови для дитини. Коли батько відповідача надавав дані грошові кошти він чітко зазначив, що надає дані гроші якщо квартира буде особисто ОСОБА_2 . В договорі чітко прописано, що відповідач особисто вносив власні кошти. Ті кошти, які надавав батько пішли на першочерговий внесок за квартиру та на банківські витрати. Позивачка визнала відсутність спільних грошей на перший внесок. Гроші надавав його батько, розрахунки проводилися за свої власні кошти. На дитину кошти давав, купував іграшки, ліки. В оцінці майна відсутні фотокартки самої квартири, позивачка заявляла, що надавалися фотографії для оцінювача і долучені до справи, але фотокартки відсутні. Технічний паспорт, який наданий позивачкою не відповідає дійсності, так як мати позивачки в якості свідка зазначила, що ремонт квартири тривав 3 роки, тобто з 2017 року по 2020 рік, виходячи з цього ремонту приблизно 5 років, а в оцінці заявлено, що квартира потребує повного ремонту. До матеріалів справи від 24.09.2025 року представником позивача окрім невідповідність рахунків на оплату, до того ж безоплатної правничої допомоги, надано ордер (серія АЕ № 1406612) на надання правничої допомоги ОСОБА_1 на підставі договору про надання правничої допомоги/доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги № 14/07/25 від 14 липня 2025 р. Натомість, до матеріалів справи представником позивача надано договір № 07/07/25 про надання правничої допомоги від 07 липня 2025 р. В свою чергу, після проведених корегувань, як зазначає представник позивачки, до матеріалів справи від 14.10.2025 року надано ордер з тією ж серією та номером (серія АЕ № 1406612) на надання правничої допомоги ОСОБА_1 на підставі договору про надання правничої допомоги/доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги але вже №07/07/25 від 07 липня 2025 р. Ордер представника позивачки було подано з порушеннями, а після виправлення він має той самий номер і серію, це означає, що виправлення не є законним, оскільки ордер є "одноразовим" документом, який видається для конкретного доручення. Повторне використання того самого номера і серії є неприпустимим. Виправлення має бути внесене шляхом видання нового ордера, а старий — анульовано, якщо він був поданий з порушеннями. Якщо ордер подано з помилкою (наприклад, невідповідність договору), адвокат зобов`язаний виправити помилку шляхом видання нового ордера. Просив суд постановити окрему ухвалу, якою зафіксувати факти порушення адвокатом Починком В.В. законодавства про адвокатуру та направити її до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Дніпропетровської області, повністю відмовити позивачці у стягненні витрат на правничу допомогу та судового збору, а також у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Позивачка ОСОБА_1 , допитана у судовому засіданні як свідок, показала суду, що під час шлюбу з відповідачем вони разом набули квартиру, кошти на яку надавали батьки кожного з них. Частину коштів надали її батьки, спочатку 17 тис грн., пізніше ще 18 тис грн., інші 39 тис грн. – батько відповідача ОСОБА_4 , так сторонам вистачило на перший внесок по іпотеці. Після оформлення іпотеки на відповідача, батьки позивачки не давали кошти на іпотеку, проте надавали кошти на техніку, а також на проведення ремонту у квартирі. ОСОБА_1 надала письмову згоду на те, що квартира буде спільною власністю подружжя. Оцінку квартири було проведено лише з метою сплати судового збору. Домовленістю сторін було, що відповідач сплачує кошти за іпотеку, а позивачка витрачала кошти на дитину. Додатково позивачці надавав гроші її батько, які вона витрачала. Позивачка підписувала нотаріально завірену заяву та надала згоду на купівлю квартири, яка буде спільною сімейною власністю. Розписки, надані відповідачем, сфальсифіковані. При проведенні ремонтних робіт сторони частково робили самі ремонт, частково наймали спеціалістів. Просила суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири.
Свідок ОСОБА_5 показала, що спочатку ОСОБА_2 та їх дочка ОСОБА_1 хотіли купити будинок у місті Апостолове, свідок могла би виступити поручителем, проте вони відмовилися, оскільки захотіли жити в Кривому Розі. Разом з чоловіком надавали ОСОБА_2 та ОСОБА_1 грошові кошти для купівлі квартири, спочатку 17 тис грн., а потім ще 18 тис грн. Перший внесок за квартиру був 76 тис грн., 35 тис грн. з яких надала вона з чоловіком. Після купівлі квартири надавали кошти ще на ремонт, а саме на ремонт стін, стелі, повністю купили побутову техніку. Гроші передавали готівкою особисто як дочці, так і ОСОБА_2 , розписки не складали. Чи надавав взагалі кошти батько відповідача не знає. Кошти надавали, оскільки хотіли швидше зробити ремонт у квартирі та діти могли переїхати жити туди. Додатково ще давали кошти дочці для її потреб, зокрема на проходження курсів. Повне матеріальне забезпечення дитини було на ОСОБА_1 .
Представник Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» у судове засідання не з`явилася, просила проводити розгляд справи за її відсутності. Надала до суду письмові пояснення відповідно до яких Іпотекодавець не повинен без письмової згоди Іпотекодержателя розпоряджатись будь-яким чином Предметом іпотеки або його частини будь-які дії (правочини),що встановлюють обтяження Предмета іпотеки. Вважає, що розподіл майна, що перебуває в іпотеці, порушує права Іпотекодержателя, оскільки може відбутися зміна власника майна, який не є стороною договору іпотеки. Разом з тим, у даному випадку відсутня така умова як перехід права власності на предмет іпотеки, оскільки у Позивача право спільної сумісної власності на майно виникло одночасно з Відповідачем. Таким чином, спільна сумісна власність, що знаходиться у іпотеці, і розподіл нерухомого майна на частки без згоди іпотекодержателя неможливий. Банк, як іпотекодержатель, такої згоди не дав. Тому в частині розподілу спірного нерухомого майна позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Представник Служби у справах дітей виконкому Металургійної у місті ради неодноразово у судові засідання не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином. Пояснення або заперечення до суду не надходили.
Фактичні обставини справи встановлені судом
Сторони в справі перебували у шлюбі, який укладено 02 березня 2013 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Апостолівського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, про що в книзі реєстрації актів цивільного стану було зроблено відповідний актовий запис № 18 (т.1 а.с. 10).
Під час шлюбу у сторін народилася донька – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданими відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Апостолівського районного управління юстиції у Дніпропетровській області (т.1 а.с.11).
Рішенням Металургійного районного суду міста Кривого Рогу від 09 липня 2025 року шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Апостолівського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, за актовим записом №18 – розірвано. Рішення не оскаржено та набрало законної сили (т.1 а.с. 12-14).
Під час шлюбу придбана квартира, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , яка має наступні характеристики: загальна корисна площа: 39,6 кв.м., житлова площа – 25,5 кв.м., кількість кімнат – 2, поверх – другий 5-поверхового житлового будинку, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 01 червня 2017 року ( т.1, а.с.15-16). Право власності на квартиру зареєстровано на відповідача ОСОБА_2 
01 червня 2017 року між Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (іпотекодавець) укладено іпотений договір №550/32/1 (т.1, а.с.17-23).
Відповідно до п.2.1. договору Іпотекодавець, з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, передає в іпотеку, а іпотекодержатель цим приймає в іпотеку в порядку і на умовах, визначених у цьому договорі, предмет іпотеки, що належить іпотекодавцю на праві власності.
Предметом іпотеки за цим договором є: двокімнатна квартира, загальною площею 39,6 кв.м., житловою площею 25,5 кв.м., розташована за адресою АДРЕСА_1 (п.2.3 Договору).
За пунктом 6.4.13 Іпотечного договору №550/32/1 іпотекодавець свідчить, що на момент цього договору:
1) іпотекодавець перебуває в зареєстрованому шлюбі;
2) іпотекодавець не здійснював укладення шлюбного контракту та зобов`язується інформувати іпотекодержателя про укладення шлюбного контракту не пізніше 5 (п`яти) календарних днів з дати його укладення протягом строку дії цього договору, та надати його копію;
3) цей договір укладений в інтересах сім`ї іпотекодавця і одержане за цим договором буде використане на її потреби;
4) дружина іпотекодавця згодна з укладанням іпотекодавцем цього договору, його умовами та з передачею предмета іпотеки в іпотеку іпотекодержателю на умовах цього договору в якості забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором;
На підтвердження цього дружина іпотекодавця, ОСОБА_1 , надала письмову заяву про таку згоду, справжність підпису на якій засвідчена 01.06.2017 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кучман І.І., за реєстровим №1483.
Позивачка ОСОБА_1 надала нотаріально завірену заяву від 01 червня 2017 року про надання згоди на укладання її чоловіком, ОСОБА_2 , договору купівлі-продажу, за яким купити квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_1 за ціну та на умовах на свій розсуд. Вищевказана нерухомість, що купується буде їх з ОСОБА_2 спільною сумісною власністю, як така, що набувається в період перебування у зареєстрованому шлюбі. При цьому заявляє, що такий правочин відповідає інтересам їх сім`ї та погоджується з тим, щоб умови договору купівлі-продажу вищевказаного нерухомого майна, визначалися її чоловіком самостійно.
Відповідно до технічного паспорту квартира за адресою АДРЕСА_1 посімейного, спільного заселення розташована на ІІ поверсі 5 поверхового будинку та складається з 2 кімнат житловою площею 25,5 кв.м. у тому числі: 1-а кміната 11,6 кв.м., 2-а кімната 13,9 кв.м., кухні площею 5,6 кв.м., ванної кімнати 1,9 кв.м., вбиральні 0,9 кв.м., коридор 4,4 кв.м., вбудованої шафи 0,5 кв.м. Квартира обладнана балконом 0,8 кв.м. Загальна площа квартири 39,9 кв.м. Висота приміщень 2,50 м. (т.1, а.с. 24)
З витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_2 (т.1 а.с.25).
Згідно зі звітом про оцінку майна, складеним експертом Новак Мариною Юріївною висновок про вартість нерухомого майна складений на підставі договору на проведення оцінки №МН-1407/4 від 14.07.2025 року (т.1 а.с.26).
Об`єкт оцінки: квартира двокімнатна загальною площею 39,6 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 . Мета оцінки: визначення ринкової вартості об`єкта оцінки для подальшого вирішення майнових спорів, в тому числі у судовому порядку. Коротка характеристика об`єкта оцінки: квартира двокімнатна, розташована на другому поверсі п`ятиповерхового будинку 1969 року побудови, житлового будинку масової забудови радянських часів, кутова, прохідна кімната та роздільний санвузол. Технічних стан будівлі «задовільний», вхідні двері в парадну замінені на металеві. Під`їзд має оздоблення просте, що відповідає статусу будинку «соціальне житло». Вхідні двері в квартиру металеві. Стан внутрішнього оздоблення «просте», комунікації та інженерні системи знаходяться в доброму технічному стані. Вікна замінені на металопластикові. Ремонт в приміщеннях проводився на початку минулого десятиліття, тому деяке оздоблення потребує косметичного ремонту. На дату оцінки об`єкт знаходиться у використані.
Ринкова вартість об`єкта оцінки станом на 14 липня 2025 року становить 505 900 грн.
Відповідно до заповіту, укладеного 30 липня 2025 року, ОСОБА_2 , на випадок своєї смерті робить таке розпорядження: належну йому на праві особистої власності квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , заповідає ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1, а.с.53).
З договору №72506003 від 26 травня 2017 року про відкриття фізичній особі поточного рахунку в національній валюті та його обслуговування вбачається, що банк відкриває вкладнику поточний рахунок № НОМЕР_1 для обліку коштів і здійснення операцій відповідно до вимог чинного законодавства України та нормативних актів Національного банку України. Договір укладено між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 (т.1, а.с.63-64).
Згідно квитанції №72592603 від 01 червня 2017 року ОСОБА_2 перераховано на користь ОСОБА_6 61249,00 грн., призначення платежу: «сплата першого внеску зг.Дог. купівлі-продажу квартири від 01.06.2017 р.» (т.1, а.с.67).
Також відповідачем ОСОБА_2 надано квитанції про зарахування коштів на поточний рахунок для погашення кредитного договору №550/32 у період з липня 2017 року по 17 липня 2025 року (т.1, а.с.71-94).
Відповідно до талону-повідомлення Єдиного обліку №3602 про прийняття і реєстрацію заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію 23.02.2025 року о 16:47 год. надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 23.02.2025 року о 16:46 год. заявниця повідомляє, що чоловік заявниці ОСОБА_2 забрав все золото заявниці та її дитини. Прибувши на місце виклику було виявлено гр. ОСОБА_2 , який вчинив по відношенню до своєї дружини домашнє насильство психологічного характеру. Рівень оцінки ризиків «середній». На місці було складено адміністративний протокол за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та тимчасовий заборонний припис серії АА 390348.
Рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 жовтня 2024 року постановлено стягнути аліменти з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дитини ОСОБА_3 , в розмірі частини заробітку платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 28 червня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.
Постановою Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 березня 2025 року ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу.
Відповідачем ОСОБА_2 також надано: повідомлення про умови кредитування; заявку поручителя ОСОБА_5 для придбання домоволодіння з земельною ділянкою, договорі безвідсоткової позики від 29 квітня 2017 року, укладений між ОСОБА_7 та ТОВ АФ «Берегиня», довідки про доходи ОСОБА_7 , копії сертифікатів про проходження навчання ОСОБА_8 .
Відповідно до копій розписок, наданих відповідачем, про отримання безповоротної фінансової допомоги ОСОБА_7 надав ОСОБА_2 кошти у сумі 33 тис грн. та 40 тис грн.
Згідно повідомлення АТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за договором про іпотечний кредит №550/32 від 01.06.2017 року в сумі 77 500,00 грн на ім`я ОСОБА_2 погашено у повному обсязі. Станом на 02 жовтня 2025 року кредит закрито, зобов`язань за даним договором перед Банком ОСОБА_2 не має.
За інформацією АТ «ПУМБ» на ім`я ОСОБА_2 відкрито рахунок НОМЕР_2 , відкритий 04.01.2025 року, доступний залишок станом на 22.09.2025 року складає 79002,50 грн.
При обстеженні квартири АДРЕСА_2 виявлено, що за рахунок виконання перепланування, без втручання в несучі конструкції, загальна площа квартири не змінилася та складає 39,6 кв.м., житлова площа не змінилася та складає 25,5 кв.м.
Позивачем ОСОБА_1 надано виписку по картці за період з 01.01.2023 року по 31.03.2023 року з надходженням переказів від ОСОБА_5 та ОСОБА_9 .
Мотивувальна частина
Позиція суду та застосовані норми права
Позов виник із сімейних правовідносин. Спірні правовідносини стосуються поділу майна, набутого сторонами під час перебування у шлюбі.
У цій справі суд має надати відповідь на питання: чи є спірна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя?
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів
Згідно з положень статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права.
Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
Згідно з статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Отже, у сімейному законодавстві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у статті 57 СК України), допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше.
Державна реєстрація спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі.
Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
У частині першій статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Згідно з частини 1, частини 4 статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного, сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній, власності подружжя, підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».
Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна.
Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної подружжя на майно, підлягає встановленню не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, тобто, встановленню підлягає джерело коштів, за які було придбано майно.
Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України).
Тобто, у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю.
При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (частина друга статті 70 СК України).
За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (частина третя статті 70 СК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). У разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.
Враховуючи, що сторонами у справі ставиться питання про поділ квартири, суд зазначає, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України).
Висновок
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вже звертав увагу на те, що загальні засади (принципи) цивільного права є фундаментальними, й інші джерела правового регулювання, насамперед акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту цих засад (принципів). Останні мають пряму дію, а тому їх слід ураховувати, здійснюючи, зокрема, тлумачення приписів актів цивільного законодавства (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц).
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом частин 1, 3 статті 13 ЦПК Українисуд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до частин 1, 5-7 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування(частина 2 статті 78 ЦПК України).
Відповідно до частин 1-3 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зазначено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Заперечуючи проти позовних вимог колишньої дружини про поділ спільної квартири, відповідач на підтвердження придбання цього майна за кошти, які належали йому особисто, надав копії розписок ОСОБА_7 та ОСОБА_2 про отримання коштів у загальній сумі 73 тис грн.
Водночас суд вважає, що надані відповідачем докази не спростовують презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру. 
В силу положень статті 1047 ЦК України боргові розписки можуть підтверджувати лише укладення договору та факт передачі грошових коштів певної кількості від кредитора боржнику, але жодним чином не свідчать про придбання відповідачем спірної квартири у червні 2017 року за кошти, які належали йому особисто.
Крім того, сторони не заперечували, що вони не мали власних коштів, достатніх для придбання житла, і такі кошти їм надавалися батьками, у тому числі й батьком відповідача.
Проте, надання фінансової підтримки батьків дорослим дітям для інвестування в житло є звичайною практикою в сімейних відносинах, однак це не означає, що кошти автоматично є приватною власністю одного з подружжя, враховуючи мету придбання житла та наявність згоди, засвідченої нотаріусом від другого подружжя.
Оскільки шлюб між сторонами було розірвано 09 липня 2025 року, спірний об`єкт нерухомого майна (квартира) було свідомо придбано відповідачем за час шлюбу з позивачкою, а тому на нього поширюється презумпція спільності права власності на майно подружжя. Доказів придбання зазначеного нерухомого майна за особисті кошти ОСОБА_2 не надав, у зв`язку з чим суди обґрунтовано зауважили про не спростування ним зазначеної вище презумпції.
Покликання відповідача ОСОБА_2 , що позивачка витрачала кошти на особисті справи, у тому числі навчання з психології, що підтверджується сертифікатом від міжнародної школи психології, також не спростовує презумцію спільності майна подружжя, у тому числі й спірної квартири.
Покликання відповідача на обставини, встановлені рішенням про стягнення аліментів, зокрема, що вони з позивачкою мали роздільні бюджети, судом відхиляються, з огляду на наступне.
Верховний Суд уже зауважував, що преюдицію утворюють лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що відображається в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивостей преюдиціальності. Звільнення від доказування, навіть у разі наявності преюдиційних обставин, встановлених у рішенні суду, не може мати абсолютного характеру і не може сприйматися судом як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні (постанова Верховного Суду від 30 серпня 2022 року у справі № 904/1427/21).
У мотивувальній частині рішення Металургійного районного суду міста Кривого Рогу від 21 жовтня 2024 року у справа № 210/3858/24, провадження № 2/210/1360/24 , зазначено, що "допитаний у судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 зазначив.... з березня-квітня місяця 2024 року у позивача та відповідача різні бюджети, на дитину дає позивачу від 5000,00 до 10000,00 грн. Після того, як їх спільний сімейний бюджет зник, відповідач запропонував позивачу класти гроші дитині на дитячу банківську картку, в тому числі і для її фінансової грамотності, однак, позивач відмовилась від такої пропозиції відповідача. Зазначив, що кожного дня, коли іде з роботи, купує в магазині продукти харчування, зокрема солодощі для дитини. Крім того, пояснив суду та надав довідки, що наразі він хворіє на гіпертонічну хворобу ІІ ст.. та лікується від цієї хвороби, що потребує додатково фінансування. Додатково зазначив, що він не бачить сенсу та необхідності стягувати з нього аліменти в судовому порядку в зв`язку з тим, що він добровільно надає дитині гроші, а також не бажає бути «аліментчиком»". 
Проте, пояснення сторін в обгрунтування позову чи заперечень проти позову не є преюдицією, і не є "встановленою судом обставиною".
У цьому ж рішенні суд, стягуючи з ОСОБА_2 аліменти, встановив, що позивачка ОСОБА_1 , надала докази, а саме копії чеків, які підтверджували що остання самостійно здійснює витрати на оплату репетиторів, придбання ліків, оплату медичних послуг, придбання шкільного приладдя, ремонт побутової техніки, тощо для своєї доньки. Також у рішенні встановлено, що: "твердження відповідача не підтверджуються доказами, оскільки, батько дитини матеріальну допомогу на утримання дитини надає несистематично, дитина перебуває на повному утриманні матері, у зв`язку з чим позивач самостійно постійно здійснює витрати на оплату репетиторів, придбання ліків, оплату медичних послуг, придбання шкільного приладдя, ремонт побутової техніки, в той час, як відповідач лише сплачує іпотечні та комунальні платежі, не надаючи кошти на утримання спільної дитини, що підтвердилось відповідними доказами".
Навіть якщо один із подружжя до стягнення аліментів та розірвання шлюбу ніс тягар утримання майна та сплати кредитних платежів, а інший - придбував продукти харчування, утримував спільну дитину, сплачував кошти на поточні ремонти техніки, тощо (за твердженням відповідача "роздільний бюджет", це не спростовує презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру.
Таким чином, докази, надані позивачем, щодо придбання квартири за спільні кошти подружжя, суд знаходить більш переконливими, аніж докази, надані відповідачем на спростування цієї презумпції.
Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 12 січня 2022 року по справі № 646/7463/16-ц, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Така судова практика є сталою.
В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 викладено правовий висновок, що вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором.
Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності.
Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності.
Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя.
Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.
У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.
У матеріалах справи наявна нотаріально посвідчена згода ОСОБА_1 на укладення її чоловіком - ОСОБА_2 договору купівлі-продажу спірної квартири, в якій вказано, що квартира придбавається за спільні кошти подружжя та буде їх спільною сумісною власністю (заява посвідчена приватним нотаріусом .
З урахуванням наведених положень чинного законодавства та судової практики, суд зауважує, що суд не може своїм рішенням підміняти домовленість (договір) між подружжям, яка не суперечить умовам законодавства України та моральним засадам суспільства.
Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку аргументам та запереченням сторін у справі, врахувавши письмові докази, надані сторонами, на підставі ст. 60, 61 СК України, ст. 368 ЦК України суд вважає, що під час спільного проживання майно, яке придбано сторонами є спільною сумісною власністю подружжя.
За таких обставин житлове приміщення, а саме квартира, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , яка має наступні характеристики: загальна корисна площа: 39,6 кв.м., житлова площа – 25,5 кв.м., кількість кімнат – 2, поверх – другий 5-поверхового житлового будинку - набута сторонами під час перебування у шлюбі, тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_10 .
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).
Сторони не заявляли вимоги та не доводили обставин наявності підстав для відступу від засади рівності часток подружжя, передбачених частиною другою статті 70 СК України.
Оскільки ОСОБА_2 не спростував презумпцію спільної сумісної власності подружжя на спірне майно, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги про поділ спільного сумісного майна.
Щодо пояснень третьої особи та тверджень відповідача щодо неможливості поділу квартири
Наявність кредитного зобов`язання, яке виникло у зв`язку з придбанням спірної квартири і спосіб його виконання , не змінює режиму права власності на цю квартиру.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.
Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду погодилася з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц та від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами.
При вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо питання про поділ цих зобов`язань не було за згодою кредитора вирішене при поділі спільного майна цього подружжя, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном. Якщо один з колишнього подружжя в повному обсязі виконав зобов`язання, то він у порядку частини першої статті 544 ЦК України має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого з подружжя у відповідній частині.
ОСОБА_2 не подавав зустрічного позову про поділ боргових зобов`язань.
Незгода відповідача з оцінкою майна, не є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. 
Відповідач відмовився від проведення судової експертизи, що вбачається із його заяв.
Щодо заперечень відповідача ОСОБА_2 з приводу долучених до матеріалів справи ордерів представника позивача та постановлення окремої ухвали, якою зафіксувати факти порушення адвокатом Починком В.В. законодавства про адвокатуру
Попередньо суд вважає за необхідне зупинитися на наступному.
Відповідач у своїй заяві про винесення окремої ухвали, залишення позовної заяви без розгляду та відмову у стягненні витрат на правничу допомогу посилається на постанову від 05.12.2018 року у справі №9901/736/18 та вказує, що «Велика Палата ВС наголосила: «Невідповідність ордера вимогам Положення про ордер є підставою для визнання повноважень адвоката непідтвердженими». Суд зобов`язаний перевірити повноваження представника, і наявність у справі двох ордерів-двійників (Серія АЕ № 1406612) з ідентичними номерами на різні договори є беззаперечним фактом порушення публічного порядку та правил звітності документів суворої звітності. Наявність у справі двох різних документів під одним номером суворої звітності («двійників») свідчить про штучне створення доказів повноважень, що робить представництво нелегітимним.
Проте, у вказаній постанові від 05.12.2018 року у справі №9901/736/18 відсутній вказаний висновок. Дана постанова стосується питання чи вимагає КАС України обов`язкового надання разом з ордером копії або витягу із договору про надання правової допомоги для підтвердження повноважень адвоката як представника.
Далі відповідач зазначає: «Верховний Суд у постановах від 23.10.2019 р. у справі №922/3537/17 та від 16.06.2021 р. у справі №344/14545/18 підкреслив: встановлення судом факту підписання або подання позову особою, яка не має належних повноважень, є безумовною підставою для застосування наслідків, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.»
Суд зауважує, що предметом позову в справі №922/3537/17 є визнання недійсними електронних торгів з продажу нерухомого майна та скасування рішення про державну реєстрацію прав на це майно, ухваленого приватним нотаріусом за наслідками цих торгів та жодних висновків про застосування наслідків, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України Великою Палатою Верховного Суду не надано.
Справа №344/14545/18 взагалі стосується розгляду слідчим суддею клопотання слідчого про тимчасовий доступ до речей і документів та жодним чином не відноситься до предмету спору.
Крім того, відповідач ОСОБА_2 зазначає: «Верховний Суд у постанові від 13.01.2021 р. у справі № 9901/105/20 зазначив, що адвокат має бути взірцем чесності та добросовісності. Маніпуляції з документами суворої звітності є несумісними зі статусом адвоката».
Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень вказана постанова Верховного суду взагалі не існує.
Суд зазначає, що учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Посилання на неіснуючі судові рішення та свідоме викривлення змісту судової практики суперечить принципам добросовісності та змагальності судового процесу.
Суд розцінює наведення відповідачем ОСОБА_2 неіснуючих правових позицій Верховного Суду та приписування судовим рішенням висновків, яких вони фактично не містять, як недобросовісну процесуальну поведінку, спрямовану на введення суду в оману щодо змісту правового регулювання та усталеної судової практики.
Разом з тим, суд зазначає, що згідно з частинами третьою та четвертою статті 175 ЦПК України позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи. 
За ч. 7 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви, підписаної представником позивача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника позивача.
За частиною 4 статті 62 ЦПК України, повноваження адвоката як представника підтверджуються одним з таких документів: 1) довіреністю; 2) ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"; 3) дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно до Закону України "Про безоплатну правничу допомогу".
Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правничої допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правничої допомоги, зокрема представляти і захищати права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у суді, органах державної влади та органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, громадських об`єднаннях, перед громадянами, посадовими і службовими особами, до повноважень яких належить вирішення відповідних питань в Україні та за її межами.
Згідно з підпунктами 10, 11 Ордер, який видається адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням, обов`язково має містити підпис адвоката (власноручний або електронний) який надає правничу допомогу на підставі цього ордера, та підпис (власноручний або електронний) керівника адвокатського бюро, адвокатського об`єднання і скріплений печаткою юридичної особи (за її наявності).
Під час дії воєнного стану на території України дозволяється видача адвокатським бюро/адвокатським об`єднанням ордеру без скріплення його печаткою юридичної особи та без підпису керівника адвокатського об`єднання, адвокатського бюро. Правовідносини між адвокатом, який надає правничу допомогу на підставі цього ордера та адвокатським об`єднанням, адвокатським бюро врегульовуються внутрішніми документами цих організаційно правових форм здійснення адвокатської діяльності. 
Ордер, встановленої цим Положенням форми, є належним та достатнім підтвердженням правомочності адвоката на вчинення дій в інтересах клієнта.
Виходячи зі змісту частини першої статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги.
Ордер, який видано відповідно до статті 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», є самостійним документом, що підтверджує повноваження адвоката.
Надання договору про правничу допомогу, його копії або витягу разом із ордером ЦПК України не вимагає.
Подібні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі №182/9172/18 (провадження №61-13797св19).
Матеріали справи містять копії доказів на підтвердження повноважень адвоката Починок В.В., а саме: ордер на надання правничої допомоги серії АЕ №1406612 , договір про надання правової допомоги №07/07/25 від 07 липня 2025 року, укладений між адвокатом Починком В.В. та ОСОБА_1 , додаткову угоду №1 до договору №07/07/25 від 07 липня 2025 року, а відповідно до змісту частини першої статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник. Отже, адвокатом Починком В.В. надано належні та допустимі докази на підтвердження повноважень під час розгляду справи у суді першої інстанцій.
Суд в котре звертає увагу відповідача, що станом на час розгляду в суді в Єдиному реєстрі адвокатів України відсутні відомості щодо зупинення адвокатської діяльності адвоката Починка В.В.
Отже, представник відповідача адвокат Починок В.В. має повноваження представляти інтереси позивачки ОСОБА_1 в суді, тому немає жодних правових підстав стосовно недопуску адвоката до участі у розгляді даної справи.
Щодо судових витрат
Згідно зі ст. 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
Разом з тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство встановило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Відповідно до частини другої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».
При вирішенні питання щодо певних видів правничої допомоги адвоката враховується як пов`язаність їх з розглядом справи, обґрунтованість та розумність визначення у контексті обсягу заперечень, наданих протилежною стороною (постанови ВП ВС від 19.02.2020 у справі 755/9215/15-ц).
Як вбачається із матеріалів справи на підтвердження витрат позивача на правову допомогу, останнім було додано такі документи: ордер на надання правничої допомоги серії АЕ №1406612 , договір про надання правової допомоги №07/07/25 від 07 липня 2025 року, укладений між адвокатом Починком В.В. та ОСОБА_1 , додаткову угоду №1 до договору №07/07/25 від 07 липня 2025 року, рахунок на оплату №10 від 25 серпня 2025 року, акт надання послуг №10 від 25 серпня 2025 року на суму 12500 грн., квитанцію №1.277796025.1 від 25 серпня 2025 року на суму 12500 грн., рахунок на оплату №13 від 24 вересня 2025 року, акт надання послуг №13 від 24 вересня 2025 року на суму 3000 грн., квитанцію №2.323542983.1 від 24 вересня 2025 року на суму 3000 грн., рахунок на оплату №3 від 23 лютого 2026 року, акт надання послуг №3 від 23 лютого 2026 року на суму 3000 грн., квитанцію №2PL589274 від 23 лютого 2026 року на суму 5000 грн., рахунок на оплату №8 від 13 травня 2026 року, акт надання послуг №8 від 13 травня 2026 року на суму 3000 грн., квитанцію №1.662372567.1 від 13 травня 2026 року на суму 3000 грн.
Під час судового розгляду, адвокат Починок В.В. прийняв участь у 7 (семи) судових засіданнях, подавав клопотання та заяви щодо предмету позову.
Згідно договору №07/07/25 від 07 липня 2025 року та додаткової угоди №1 до договору №07/07/25 від 07 липня 2025 року, укладеного між адвокатом Починком В.В. та ОСОБА_1 , винагорода (гонорар) сплачується у наступному порядку: 6000 грн. оплата за підготовку та подання до суду позовної заяви про поділ спільного майна подружжя, 3000 грн. оплата за підготовку та подання до суду заяв по суті справи, 500 грн. оплата за підготовку та подання до суду процесуальних заяв, 1000 грн. оплата за представництво інтересів клієнта в судових засіданнях у суді першої та апеляційної інстанції.
Оплата послуг здійснюється за усною домовленістю сторін шляхом попередньої оплати або по факту надання послуг.
Сплата узгодженої сторонами суми гонорару здійснюється клієнтом в безготівковому порядку шляхом перерахування відповідної суми коштів на розрахунковий рахунок бюро, реквізити якого зазначаються у відповідному рахунку на оплату гонорару.
Якщо протягом строку, вказаного в пункті 7.3 цієї додаткової угоди клієнт не підписав акт приймання-передачі наданої правничої допомоги і не надав письмове заперечення, правнича допомога вважається наданою та прийнятою клієнтом і підлягає оплаті протягом 3-х днів після надання клієнту відповідного рахунку на оплату.
За підготовку та подання позовної заяви Позивачка сплатила АБ "ВІКТОРА ПОЧИНКА" 23500 грн., що підтверджується квитанцією №1.277796025.1 від 25 серпня 2025 року на суму 12500 грн., квитанцією №2.323542983.1 від 24 вересня 2025 року на суму 3000 грн., квитанцією №2PL589274 від 23 лютого 2026 року на суму 5000 грн., квитанцією №1.662372567.1 від 13 травня 2026 року на суму 3000 грн.
Повноваження адвоката Починка В.В. підтверджено відповідним ордером.
Таким чином, сторона позивача просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 23500,00 грн.
Під час судового розгляду відповідач не визнав позовні вимоги, клопотав про відмову у стягненні витрат на правову допомогу.
Даючи оцінку доказам, долученим на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у даній цивільні справі у розмірі 23500 гривень, суд зазначає, що у договорі про надання правової допомоги визначені всі істотні умови договору, у тому числі вартість наданих послуг, в акті про надані послуги вказано, які саме було надано послуги, з чим позивач погодилася та здійснила їх оплату.
Перевіркою наданого розрахунку витрат на професійну правничу допомогу не встановлено розбіжностей з умовами договору в сукупності з обсягом виконаної роботи.
Враховуючи характер виконаної адвокатом Починком В.В. послуги, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з кількості судових засідань, у яких адвокат Починок В.В. прийняв участь, досудову роботу по збору документів, подання процесуальних заяв під час судового розгляду, складність справи, усталеної практики у даній категорії справи, критерію необхідності та значимості процесуальних дій у справі, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 23500 (двадцять три тисячі п`ятсот) грн.
Зазначена сума, на переконання суду, є розумною та такою, що відображає реальність адвокатських витрат (їх дійсність та необхідність), з урахуванням складності справи, необхідних процесуальних дій сторони, часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги.
Крім того відповідно до положення п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений та документально підтверджений судовий збір в розмірі 2023,60 гривень.
Керуючись ст.ст. 141, 265, 273, 274, 280, 282-284, 289 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», Служба у справах дітей виконкому Металургійної у місті ради про поділ спільного сумісного майна – задовольнити.
Визнати об`єкт нерухомого майна – квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , суму сплаченого судового збору в розмірі 2023,60 гривень (дві тисячі двадцять три гривні шістдесят копійок).
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , витрати на правову допомогу в розмірі 23500 грн. (двадцять три тисячі п`ятсот гривень).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Згідно з пп. 15.5 п. 15 частини першої Перехідних положень Розділу XIII ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.
Повний текст судового рішення складено та підписано 26 червня 2026 року.

Відомості про учасників справи згідно п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:
- позивач: ОСОБА_1 , адреса АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ;
- представник позивача: ОСОБА_11 , адреса Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, РНОКПП НОМЕР_5 
- відповідач: ОСОБА_2 , адреса АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Суддя: О. В. Чайкіна