ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
21 травня 2026 року
м. Київ
справа № 372/5738/24
провадження № 51-3186 км 25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 , 
засудженого ОСОБА_6 , 
захисника ОСОБА_7 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 12023111230002013 від 04 вересня 2023 року за обвинуваченням 
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Матяшівка Обухівського району Київської області, мешканця АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 Кримінального кодексу України (далі - КК), 
за касаційною скаргою захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , на вирок Обухівського районного суду Київської області від 18 грудня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 13 травня 2025 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Обухівського районного суду Київської області від 18 грудня 2024 року ОСОБА_6 засуджено за ст. 336 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Вказане кримінальне провадження розглянуто із застосуванням положень ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).
За обставин, детально викладених у вироку, у якому наведено відповідні положення законів України та інших нормативно-правових актів, ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 336 КК, а саме ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Так, у вироку встановлено, що 14 березня 2023 року призовник ОСОБА_6 пройшов військово-лікарську комісію (далі - ВЛК), згідно з рішенням якої його визнано здоровим і придатним до військової служби. Відстрочок від призову під час загальної мобілізації, відповідно до положень чинного законодавства України в нього немає. Цього ж дня ОСОБА_6 у зв`язку з оголошенням Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 загальної мобілізації та призовом на військову службу до Збройних Сил України був взятий на військовий облік ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_3 ).
09 серпня 2023 року, перебуваючи за місцем роботи, військовозобов`язаний ОСОБА_6 особисто отримав бойову повістку про явку його на 22 год 00 хв 24 серпня 2023 року до ІНФОРМАЦІЯ_4 для відправки до Національної академії сухопутних військ (м. Львів) для проходження курсів перепідготовки й підвищення кваліфікації. 
24 серпня 2023 року о 22 год 00 хв ОСОБА_6 , діючи умисно, з метою ухилення від призову під час мобілізації, без поважних причин, порушуючи вимоги ст. 65 Конституції України, статей 1, 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу України», ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» і вказаного вище Указу Президента України, ігноруючи вимоги бойової повістки, не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_4 , а отже не відправився до Національної академії сухопутних військ (м. Львів) для проходження курсів перепідготовки й підвищення кваліфікації, чим умисно, протиправно ухилився від призову на військову службу під час мобілізації в особливий період.
Київський апеляційний суд ухвалою від 13 травня 2025 року вирок місцевого суду залишив без зміни.
Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить:
- змінити вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції стосовно ОСОБА_6 , звільнити його від відбування покарання з випробуванням або призначити більш м`яке покарання, ніж передбачене законом;
- у разі наявності підстав вийти за межі касаційних вимог у порядку ч. 2 ст. 433 КПК.
На обґрунтування своїх вимог захисник посилається на те, що: 
- рішення судів попередніх інстанцій є необґрунтованими, оскільки призначене ОСОБА_6 покарання хоч і не виходить за встановлені санкцією статті межі, однак за своїм розміром є надто суворим та таким, що порушує законні права й інтереси останнього;
- суд апеляційної інстанції не врахував усіх обставин справи, не звернув уваги на доводи апеляційної скарги, які можуть бути враховані як обставини, що пом`якшують покарання, а також на рішення Верховного Суду в аналогічних справах.
Так, захисник стверджує, що суди попередніх інстанцій не врахували визначених ст. 66 КК, а також інших обставин, які можуть бути враховані як такі, що пом`якшують при призначенні ОСОБА_6 покарання, зокрема те, що: 
- цивільний позов та матеріальна шкода, завдана кримінальним правопорушенням, відсутні;
- не встановлено обставин, які обтяжують покарання, 
а сам ОСОБА_6 :
- раніше не судимий;
- має на утриманні двох малолітніх дітей (5 та 8 років), а також одну повнолітню, яка продовжує навчання;
- на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває; 
- під час досудового розслідування й у судових засіданнях висловлював щире бажання спокутувати свою провину та стати на шлях виправлення, критично ставиться до вчиненого ним кримінального правопорушення; 
- позитивно характеризується за місцем роботи. 
На думку захисника, зазначені обставини дають достатні підстави для висновку про можливість виправлення ОСОБА_6 без відбування покарання із застосуванням щодо нього положень ст. 75 КК. 
Крім того, захисник посилається на те, що місцевий суд: 
- безпідставно не визнав шире каяття як обставину, що пом`якшує покарання;
- взагалі не обґрунтував, чому активне сприяння розкриттю злочину, що є обставиною, яка пом`якшує покарання, не є достатньою підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням; 
- безпідставно вирішив, що встановлені ним обставини, які характеризують особу обвинуваченого, істотно не знижують ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, а тому не є достатніми для застосування положень ст. 75 КК, при цьому не врахував, що такі обставини важливі під час застосування приписів ст. 69 КК.
Разом з тим захисник вважає, що обставина вчинення злочину в умовах збройної агресії, на яку послався цей суд як обтяжуючу обставину, уже врахована законодавцем при визначенні складу злочину як кваліфікуюча, а тому не може бути перешкодою для звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням.
Отже, на думку сторони захисту, з огляду на відсутність обставин, що обтяжують покарання, та наявність тих, які пом`якшують, позитивну характеристику, відсутність судимостей, тісні соціальні зв`язки, у судів попередніх інстанцій були всі законні підстави для призначення ОСОБА_6 більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, або для звільнення від відбування покарання з випробуванням. 
Від учасників касаційного провадження заперечень на касаційну скаргу захисника не надходило.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні:
- захисник ОСОБА_7 та засуджений ОСОБА_6 підтримали касаційну скаргу й просили її задовольнити; 
- прокурор ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення касаційної скарги захисника, просила оскаржувані судові рішення залишити без зміни, а подану касаційну скаргу - без задоволення. 
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню на таких підставах.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 438 КПК підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у п. 3 ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися ст. 414 КПК.
Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_6 та кваліфікація його дій за ст. 336 КК у касаційній скарзі захисника не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.
Що стосується доводів касаційної скарги захисника про невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого через суворість, то Суд вважає за необхідне зазначити таке.
За вимогами ст. 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Крім того, призначене особі покарання має бути необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.
Як убачається з вироку, місцевий суд, вирішуючи питання про вид і міру покарання ОСОБА_6 , урахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особу обвинуваченого, який офіційно працює, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, позитивно характеризується, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався.
Обставиною, яка пом`якшує обвинуваченому покарання, судом було визнано активне сприяння розкриттю злочину. Обставин, які обтяжують обвинуваченому покарання, суд не встановив.
При цьому суд першої інстанції взяв до уваги те, що ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення в умовах воєнного стану, що визначає підвищену суспільну небезпечність інкримінованого йому злочину, а також те, що останній, будучи військовозобов`язаним, за відсутності підстав, передбачених законодавством для відстрочки від призову, чи інших поважних причин, під час оголошеної загальної мобілізації умисно проігнорував свій конституційний обов`язок стосовно захисту України.
З огляду на вказане місцевий суд дійшов висновку щодо необхідності призначення ОСОБА_6 покарання в межах санкції ст. 336 КК, а саме у виді позбавлення волі на строк 3 роки, зазначивши, що саме такий вид покарання є достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Суд апеляційної інстанції, перевіряючи рішення місцевого суду за апеляційною скаргою захисника, погодився з висновками суду першої інстанції стосовно необхідності призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах мінімального строку, передбаченого санкцією ст. 336 КК. 
Перевіривши доводи касаційної скарги захисника, Верховний Суд вважає обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій у частині призначеного ОСОБА_6 покарання, виходячи з такого.
Питання призначення покарання врегульовані розд. ХІ КК.
Положеннями частин 1, 2 ст. 50 КК визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Пунктом 3 ч. 1 ст. 65 КК передбачено, що суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Таким чином, питання стосовно призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид та розмір покарання й ухвалити рішення.
Разом з тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (постанова Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к, провадження № 51-2335 км 18).
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Таким чином, законодавцем визначено, що явно несправедливим через м`якість або суворість покарання може бути саме за видом чи розміром.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом і розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням обставин, що підлягають доказуванню, зокрема тих, які повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Проте в касаційній скарзі, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого через суворість, захисник не наводить доводів щодо незаконності висновків судів попередніх інстанцій саме в частині призначеного ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, яке (з огляду на санкцію ст. 336 КК, яка передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 5 років) є мінімальним, у зв`язку із чим доводи сторони захисту в цій частині є необґрунтованими.
У касаційній скарзі захисник стверджує, що суд першої інстанції безпідставно не встановив щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання.
Так, положеннями ч. 1 ст. 66 КК встановлено, що при призначенні покарання обставинами, які його пом`якшують, з-поміж іншого, визнаються, щире каяття або активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Частиною 2 ст. 66 КК передбачено, що при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в ч. 1 цієї статті.
Згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду, яка міститься в постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 629/847/15-к (провадження № 13-70 кс 19), щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодуванням завданих збитків чи усуненням заподіяної шкоди.
Каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, відверту негативну оцінку своєї злочинної поведінки, визнання тих обставин, які ставляться в провину, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед має виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовності нести покарання. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти відображення в матеріалах кримінального провадження.
Так, вирішуючи питання про вид і строк покарання ОСОБА_6 , суд першої інстанції зауважив, що визнання обвинуваченим винуватості автоматично не свідчить про його щире каяття, відвертий осуд своєї поведінки й відповідне суб`єктивне ставлення до вчиненого, а позиція обвинуваченого під час судового розгляду щодо посилання на щире каяття має лише формальний характер, не є послідовною та не ґрунтується на його реальних діях, спрямованих на усунення наслідків неправомірних дій, а тому, на думку цього суду, висловлена лише з метою призначення більш м`якого покарання, і не може бути визнана як обставина, що його пом`якшує.
Спростовуючи доводи апеляційної скарги сторони захисту щодо безпідставності неврахування місцевим судом щирого каяття як обставини, що пом`якшує покарання, суд апеляційної інстанції, посилаючись на те, що щире каяття: 
- характеризує ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, тобто особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, демонструє готовність понести заслужене покарання;
- це не формальна вказівка на визнання своєї вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації, а факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти відображення в матеріалах кримінального провадження,
зазначив, що з матеріалів кримінального провадження не вбачається, що ОСОБА_6 , будучи, з його слів, офіцером запасу, після вчинення ним кримінального правопорушення бажав виправити ситуацію, яка склалася, вживав конкретних дій, спрямованих на виконання свого конституційного обов`язку щодо захисту Батьківщини.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції констатував, що місцевий суд правильно встановив відсутність щирого каяття як обставини, яка пом`якшує покарання. 
Беручи до уваги наведене вище, а також зміст постанови Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів вважає в цілому обґрунтованими наведені вказані висновки судів попередніх інстанцій у цій частині. 
Разом з тим колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу, доводи касаційної скарги захисника про те, що з огляду на практику Верховного Суду щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу. 
При цьому колегія суддів враховує, що згідно зі згаданою постановою Великої Палати Верховного Суду каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в бажанні виправити наслідки вчиненого. 
Однак, посилаючись на наявність щирого каяття як обставини, що пом`якшує покарання, сторона захисту не зазначає, які заходи було вжито ОСОБА_6 з метою виправлення наслідків учиненого. 
Водночас, на переконання колегії суддів, не є підставою для врахування щирого каяття як обставини, що пом`якшує покарання, і посилання захисника на те, що ОСОБА_6 не заперечував щодо застосування положень ч. 3 ст. 349 КПК та не вважав за доцільне досліджувати всі докази. 
За таких обставин відсутні підстави для врахування щирого каяття як обставини, яка пом`якшує ОСОБА_6 покарання, у зв`язку із чим касаційна скарга захисника в цій частині задоволенню не підлягає.
Що стосується доводів щодо необхідності застосування до ОСОБА_6 положень ст. 69 КК, то колегія суддів вважає за необхідне вказати таке. 
Частиною 1 ст. 69 КК визначено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
Аналіз цієї норми кримінального закону свідчить про те, що підставами для призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є наявність чинників, які мають враховуватися в їх сукупності, а саме:
- наявність кількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину; 
- дані, які певним чином характеризують особу винного.
Верховний Суд у своїх рішеннях, які стосувалися питання правильності застосування положень ст. 69 КК, неодноразово вказував на те, що ч. 1 ст. 69 КК надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним у законі: 
- вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 ст. 66 КК; 
- істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. 
Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають бути в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.
При визначенні поняття й змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити із системного тлумачення статей 66, 69 КК та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеня тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини у своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.
З матеріалів кримінального провадження видно, що обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , судами попередніх інстанцій було визнано лише активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, при цьому, як уже було зазначено вище, не встановлено такої пом`якшуючої покарання обставини як щире каяття.
Не встановив такої обставини і Верховний Суд, у зв`язку із чим відсутні саме дві обставини, що пом`якшують покарання, які є обов`язковими для застосування положень, передбачених ч. 1 ст. 69 КК. 
Крім того, звертаючись із касаційною скаргою, захисник не наводить обґрунтувань, яким чином вказані ним обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 злочину (що також є обов`язковим елементом, передбаченим нормами кримінального закону).
З огляду на наведене вище, колегія суддів дійшла висновку про неможливість застосування до ОСОБА_6 положень, визначених ст. 69 КК, а тому касаційна скарга захисника в цій частині задоволенню не підлягає.
Що стосується доводів касаційної скарги захисника про необхідність застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК, то Верховний Суд вважає за необхідне зазначити таке.
Питання щодо звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням врегульовано розд. ХІІ КК.
Відповідно до ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч. 3 ст. 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Таким чином, законодавцем чітко визначено, що за наявності вказаних вище підстав, під час вирішення питання щодо застосування положень ст. 75 КК суд враховує тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, зважаючи на характер вчиненого кримінального правопорушення, вважав неможливим застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК.
Зокрема, місцевий суд зауважив, що у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України захист незалежності та територіальної цілісності держави набув особливого значення для кожного громадянина та має забезпечуватися всіма можливими засобами. Наслідки ухилення осіб від військової служби в цих умовах через призначене їм покарання мають досягати такої мети, яка зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Інакше звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням сформує негативну думку інших військовослужбовців щодо своєї діяльності, матиме вплив на їх бойовий дух та мотивацію, а також жодним чином не сприятиме дотриманню мети й принципів призначення покарання.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що встановлені в цьому кримінальному провадженні обставини не дають підстав для звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, адже це не сприятиме запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами.
При цьому місцевий суд вважав, що наявність такої обставини, що пом`якшує покарання як активне сприяння розкриттю злочину, не є достатньою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, а інші обставини, а саме перебування обвинуваченого в шлюбі, наявність неповнолітніх дітей і працевлаштування, були враховані при визначені виду та міри покарання і в сукупності з іншими обставинами, передбаченими ст. 65 КК, дали підстави для призначення покарання в найнижчому розмірі в межах санкції ст. 336 КК, однак не є достатніми для застосування положень ст. 75 КК.
Переглядаючи вирок місцевого суду в порядку апеляційної процедури, суд апеляційної інстанції визнав необґрунтованими доводи апеляційної скарги захисника про безпідставне незастосування судом першої інстанції положень ст. 75 КК.
Зокрема, суд апеляційної інстанції наголосив, що, ураховуючи ситуацію, яка наразі склалася в країні через збройну агресію російської федерації, та конституційний обов`язок кожного громадянина щодо захисту Батьківщини, вчинений обвинуваченим умисний нетяжкий злочин становить значну суспільну небезпечність, тому можливе звільнення останнього від відбування призначеного покарання з випробуванням створить в очах громадян і суспільства в цілому негативне враження безладдя та безкарності, тим паче під час уведеного на всій території України воєнного стану та мобілізації.
За таких обставин суд апеляційної інстанції вважав, що звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з іспитовим строком не може запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень іншими особами, що в умовах воєнного стану є неприпустимим.
Водночас суд апеляційної інстанції вказав на безпідставність тверджень апеляційної скарги захисника про неналежне врахування місцевим судом даних про особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшує покарання (активне сприяння розкриттю злочину), оскільки, як зауважив апеляційний суд, такі відомості були взяті до уваги судом першої інстанції при призначенні мінімального покарання, передбаченого санкцією ст. 336 КК.
Такі висновки судів попередніх інстанцій, на переконання Верховного Суду, у цілому є належним чином обґрунтованими й умотивованими. 
Разом з тим колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Як вказано вище, зі змісту положень, передбачених ст. 75 КК, вбачається, що при вирішенні питання застосування інституту звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням суд має врахувати:
- тяжкість вчиненого кримінального правопорушення;
- дані про особу обвинуваченого;
- інші обставини справи.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 65 КК при призначенні покарання суд враховує:
- ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення;
- особу винного;
- обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Проте, захисник, вказуючи в касаційній скарзі на наявність підстав для застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК, при цьому посилаючись на наявність:
- обставин, що пом`якшують покарання (щире каяття і активне сприяння у розкритті злочину), та відсутність тих, які його обтяжують; 
- інших обставин, що можуть бути враховані як такі, що пом`якшують при призначенні ОСОБА_6 покарання (зокрема відсутність цивільного позову та завданої злочином матеріальної шкоди, а також те, що ОСОБА_6 раніше не судимий, має на утриманні трьох дітей, не перебуває на обліку в нарколога й психіатра, позитивно характеризується), 
не зазначає, яким саме чином згадане перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення з огляду на те, що, як уже буловказано, обставини, передбачені статтями 66, 67 КК, враховуються виключно при призначенні покарання, а не під час звільнення від його відбування. 
Із цих же підстав, колегія суддів не зважає на:
- посилання захисника на постанову Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 205/7091/16-к (провадження № 51-1532 км 19), у якій, як зазначає захисник, суд касаційної інстанції застосував до обвинуваченого положення ст. 75 КК навіть за відсутності обставин, які пом`якшують покарання, при цьому Суд вважає, що обставини в наведеному захисником провадженні суттєво відрізняються від обставин у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_6 ;
- доводи касаційної скарги захисника про те, що суд першої інстанції взагалі не обґрунтував чому активне сприяння розкриттю злочину як обставина, що пом`якшує покарання, не є достатньою підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням; 
- посилання сторони захисту на те, що обставина вчинення злочину в умовах збройної агресії, на яку послався цей суд як на обтяжуючу, уже врахована законодавцем при визначенні складу злочину як кваліфікуюча, а тому не може бути перешкодою для звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, разом з тим колегія суддів наголошує, що суд першої інстанції, як уже було зазначено, не встановив обставин, які обтяжують обвинуваченому ОСОБА_6 покарання.
До того ж, посилаючись на те, що місцевий суд безпідставно вирішив, що встановлені ним обставини, які характеризують особу обвинуваченого, істотно не знижують ступеня тяжкості вчиненого ним злочину, а тому не є достатніми для застосування положень ст. 75 КК, захисник не наводить доводів про те, яким чином згадане вплинуло чи могло вплинути на законність та обґрунтованість судового рішення з огляду на те, що суд може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, якщо дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання (ст. 75 КК), натомість визначення обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, є обов`язковим елементом призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом (ст. 69 КК). 
Крім того, стверджуючи про порушення судом апеляційної інстанції положень ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», оскільки цей суд не врахував рішень Верховного Суду в аналогічних справах (зокрема постанови Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 06 серпня 2020 року у справі № 759/13520/18 (провадження № 51-1556 км 20), згідно з якою судимість особи, навіть не знята та непогашена, не може бути перепоною для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням), захисник не вказує, яким чином зазначене перешкодило суду апеляційної інстанції постановити законне й обґрунтоване судове рішення з огляду на те, що відповідно до оскаржуваних судових рішень ОСОБА_6 раніше не судимий.
Водночас, колегії суддів не бере до уваги посилання захисника у судовому засіданні суду касаційної інстанції на постанову Верховного Суду від 18 лютого 2025 року (справа № 226/1856/23, провадження № 51-3211 км 24) як на підтвердження позиції cторони захисту щодо можливості застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК, оскільки обставини у наведеному захисником провадженні суттєво відрізняються від обставин у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_6 . 
Зокрема, у постанові від 18 лютого 2025 року колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду погодилася з висновками судів попередніх інстанції щодо можливості застосування до обвинуваченого інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, які, з-поміж іншого, врахували:
- соціально значимий вид трудової діяльностіобвинуваченого, пов`язаної із забезпеченням потреб підприємства вугільної промисловості та критичної інфраструктури в енергетиці;
- факт завчасного направлення директором підприємства листа на ім`я Міністра енергетики України щодо бронювання обвинуваченого (працюючого на посаді водія), яке не було вирішене, 
- критичний кадровий стан підприємства, на якому працює обвинувачений, оскільки водіїв транспортних засобів не вистачає, у зв`язку з чим існує загроза зупинки підприємства, яке має істотний вклад до економічної стабільності у державі. 
Разом з цим, у цьому кримінальному провадженні суди попередніх інстанцій хоча і встановили, що ОСОБА_6 працює на посаді водія, однак зі змісту оскаржуваних судових рішень не вбачається, що судами першої та апеляційної інстанцій було встановлено, що підприємство, на якому працює обвинувачений, забезпечує функціонування критичної інфраструктури чи має критичний кадровий стан, як і не встановлено завчасного порушення питання про бронювання обвинуваченого. 
Отже, надаючи оцінку доводам касаційної скарги захисника cтосовно наявності підстав для застосування до засудженого положень ст. 75 КК, колегія суддів зауважує, що посилання сторони захисту на вказані вище дані про особу в цьому конкретному випадку лише підтверджують правильність висновків судів попередніх інстанцій у частині необхідності призначення ОСОБА_6 мінімального покарання в межах санкції ст. 336 КК, однак у цілому не спростовують обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій щодо відсутності підстав для застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК.
Ураховуючи наведене вище, Верховний Суд вважає, що застосування в цьому разі інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням не відповідатиме принципу законності, оскільки зазначені вище доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав для висновку про можливість виправлення ОСОБА_6 без відбування покарання, а тому касаційна скарга захисника в цій частині задоволенню не підлягає.
За таких обставин, на думку колегії суддів, висновки судів попередніх інстанцій щодо необхідності призначення засудженому саме реального покарання в мінімальних межах, визначених санкцією ст. 336 КК, у виді позбавлення волі на строк 3 роки без застосування положень ч. 1 ст. 69, ст. 75 КК в цілому є обґрунтованими, а тому судом першої інстанції вимоги статей 370, 374 КПК і судом апеляційної інстанції вимоги статей 370, 419 КПК загалом було дотримано.
Оскільки тих істотних порушень, які б перешкодили чи могли перешкодити судам попередніх інстанцій ухвалити законне та обґрунтоване рішення, під час касаційного розгляду встановлено не було, кримінальний закон застосовано правильно, а призначене покарання відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, то касаційну скаргу захисника необхідно залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції - без зміни.

Керуючись статтями 369, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд 
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , залишити без задоволення, а вирок Обухівського районного суду Київської області від 18 грудня 2024 року й ухвалу Київського апеляційного суду від 13 травня 2025 року стосовно ОСОБА_6  - без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3