Справа № 931/196/25 	Головуючий у 1 інстанції: Безп`ятко О. І. 	
Провадження № 22-ц/802/658/26  	  Доповідач: Осіпук В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В.,
суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,
з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача Немченко Л. А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Селянського фермерського господарства «Надія» про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, визнання відсутнім та припинення права оренди, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 – ОСОБА_1 на рішення Локачинського районного суду Волинської області від 11 березня 2026 року,
В С Т А Н О В И В:
У березні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом.
Покликався на те, що він є власником земельної ділянки, площею 2,9105 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 0722482600:03:000:0645, яка знаходиться на території Заячицівської сільської ради Володимирського (колишнього Локачинського) району Волинської області, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом та витягом з Державного реєстру речових прав.
Крім того зазначав, що отримав інформацію про те, що на підставі договору оренди землі від 01 листопада 2023 року, вказана земельна ділянка була передана в оренду відповідачу СФГ «Надія», строком на 10 років, з автоматичним продовженням дії договору. Реєстрація права оренди здійснена 04 квітня 2024 року державним реєстратором виконавчого комітету Зимнівської сільської ради Волинської області Майфат Ю.О.
Посилаючись на те, що договір оренди він не укладав і не підписував, бажання передавати в оренду земельну ділянку будь-кому не мав та має намір продовжувати займатися сільськогосподарським виробництвом самостійно, уточнивши позовні вимоги, просив суд зобов`язати Селянське фермерське господарство «Надія», усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні належної йому на праві власності земельною ділянкою площею 2,9105 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 0722482600:03:000:0645, що знаходиться на території Локачинської селищної ради Володимирського району Волинської області (колишня Заячицівська сільська рада Локачинського району) і визнати відсутнім та припинити право оренди Селянського фермерського господарства «Надія», на земельну ділянку площею 2,9105 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 0722482600:03:000:0645, що знаходиться на території Локачинської селищної ради Володимирського району Волинської області (колишня Заячицівська сільська рада Локачинського району), яке зареєстроване на підставі договору оренди землі серія та номер: б/н від 01 листопада 2023 року та відшкодувати йому судові витрати.
Рішенням Локачинського районного суду Волинської області від 11 березня 2026 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.
Вважаючи рішення суду першої інстанції таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, зібраним доказам та як наслідок прийняте судом з порушенням норм матеріального права, представник позивача ОСОБА_2 – ОСОБА_1 просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов її довірителя.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, не врахував тих обставин ,що спірний договір оренди землі позивач не підписував і не укладав, істотних умов договору з відповідачем не погоджував.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач СФГ «Надія», вважаючи доводи апеляційної скарги безпідставними, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін. 
Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки оригінал договору оренди землі, який надав відповідач, підписаний позивачем, умови цього договору, а саме про передачу земельної ділянки від орендодавця до орендаря, здійснення оплати відповідачем за її оренду сторонами договору фактично виконувались, то даний договір не може вважатися неукладеним.
Такий висновок суду є правильний. 
Встановлено, що 10 жовтня 2016 року між ОСОБА_3 (батько позивача), який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та СФГ «Надія» було укладено договір оренди землі. Згідно вказаного договору орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, з кадастровим номером 0722482600:03:000:0645, площею 2,9105 га, що знаходиться на території Заячицівської сільської ради Локачинського району Волинської області. Термін дії договору 7 років. За умовами договору орендна плата вноситься орендарем в грошовій формі. (а.с. 45-48 т.1).
Після смерті батька позивач ОСОБА_2 як спадкоємець за законом 01 травня 2022 року подав до СФГ «Надія» заяву про отримання ним орендної плати за 2022 та 2023 рік (а.с.79г т. 1)
03 квітня 2023 року приватним нотаріусом Володимирського районного нотаріального округу Волинської області Дильним І.Г. позивачу ОСОБА_2 було видано Свідоцтво про право на спадщину серії НСК № 532005 від 03 квітня 2023 року на земельну ділянку, площею 2,9105 га, з кадастровим номером 0722482600:03:000:0645, що розташована за адресою: Волинська область, Володимирський район, Локачинська селищна рада (а.с.49).
З наявних в матеріалах справи ксерокопій списків осіб орендодавців вбачається, що за 2022 та 2023 роки позивачу була виплачена орендна плата за пай, про що свідчать підписи у відповідній графі цього списку. Даний факт останнім спростований не був (а.с. 51-52 т.1).
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 412940261 від 12 лютого 2025 року, встановлено, що власником земельної ділянки, кадастровий номер 0722482600:03:000:0645, площею 2,9105 га є позивач ОСОБА_2 та наявний запис про державну реєстрацію права оренди вищевказаної земельної ділянки № 54424532, внесений 02 квітня 2024 року державним реєстратором виконавчогог комітету Зимнівської сільської ради Волинської області Майфат Ю.О., на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 72419758 від 04 квітня 2024 року, для прийняття якого було подано договір оренди землі від 01 листопада 2023 року, серія та номер: б/н, строк дії – 10 років, орендар – СФГ «Надія», орендодавець – ОСОБА_2 (а.с.11 т.1).
Крім того, з приєднаних до матеріалів справи договору оренди землі б/н від 01 листопада 2023 року та додатку № 1 до нього – акту приймання-передачі земельної ділянки встановлено, що позивач ОСОБА_2 передав в оренду відповідачу СФГ «Надія» належну йому на праві власності земельну ділянку з кадастровим номером 0722482600:03:000:0645, площею 2,9105 га, що знаходиться на території Локачинської ОТГ Володимирського району Волинської області, терміном на 10 років (а.с. 139-141 т. 1).
За умовами п. 43 Договору, договір укладається у трьох примірниках, що мають однакову юридичну силу, один з яких знаходиться в орендодавця, другий в орендаря, третій – в органі, який провів державну реєстрацію.
Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 18 листопада 2025 року № 3896, для виконання якої відповідачем було надано суду оригінал договору оренди землі від 01 листопада 2023 року:
- підпис від імені ОСОБА_2 в графі «Орендодавець» на договорі оренди землі, який укладений 01 листопада 2023 року між ОСОБА_2 та СФГ «Надія» щодо земельної ділянки з кадастровим номером 0722482600:03:000:0645, площею 2,9105 га, виконаний самим ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 79 а,б,в, 177 - 188),
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.
Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі».
У частині першій статті 4, частині першій статті 5 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. Орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою.
Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку (частина перша статті 16 Закону України «Про оренду землі»).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.
Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність (частина перша статті 206 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.
Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до абзацу першого частини першої, абзацу першого частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
У частині першій статті 210 ЦК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, провадження № 61-22315сво18).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) виснувала про те, що укладеним є такий правочин (договір), щодо якого сторонами у належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
У разі якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше).
Не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону. За змістом законодавчого регулювання, наведеного як у загальних положеннях про правочини, так і в спеціальних приписах глави 58 ЦК України, якщо договір оренди (найму) хоча й має ознаки неукладеного, але виконувався обома його сторонами, то така обставина захищає відповідний правочин від висновку про неукладеність і в подальшому він розглядається як укладений та чинний, якщо тільки не є нікчемним чи оспорюваним з інших підстав (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18)).
Зазначені правові висновки також узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах: від 27 листопада 2024 року у справі № 733/533/22, провадження № 61-7476св24; від 27 листопада 2024 року у справі № 567/1040/22, провадження № 61-935св24; від 15 січня 2025року у справі № 179/1515/23, провадження № 61-13597ск24.
У даній справі, яка переглядається апеляційним судом, місцевим судом було встановлено, що позивач ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, загальною площею 2,9105 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 0722482600:03:000:0645, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії НСК № 532005 від 03 квітня 2023 року. 01 листопада 2023 року між відповідачем СФГ «Надія» та позивачем ОСОБА_2 було укладено договір оренди землі, один з примірників якого було підписано позивачем, що підтверджено висновком судової почеркознавчої експертизи від 18 листопада 2025 року № 3896, та останній на підставі поданої ним же заяви за 2023 рік отримав орендну плату від відповідача за користування земельним паєм.
Отже, суд першої інстанції встановивши вказані обставини справи, а саме: факт виконання сторонами умов договору оренди земельної ділянки, отримання позивачем орендної плати від відповідача, дійшов вірного висновку про безпідставність вимог позивача та відмовив йому в задоволенні позову.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його зміни чи скасування не вбачає.
Наведені представником відповідача в апеляційній скарзі доводи не спростовують вірних висновків суду першої інстанції та не містять підстав для скасування оскаржуваного ним рішення, а є власним суб`єктивним тлумаченням норм матеріального права та обставин справи, яким суд першої інстанції дав вірну правову оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 – ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Локачинського районного суду Волинської області від 11 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді