Справа № 137/546/26
Провадження № 22-ц/801/1495/2026
Категорія: 72
Головуючий у суді 1-ї інстанції Желіховський В. М.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2026 року	Справа № 137/546/26	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Міхасішина І. В., Голоти Л. О.
Секретар: Закернична А. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на ухвалу Літинського районного суду Вінницької області від 24 квітня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування служби у справах дітей та сім`ї Літинської селищної ради Вінницького району Вінницької області, військова частина НОМЕР_1 , про позбавлення батьківських прав, 
Ухвалу постановив суддя Желіховський В. М.
Ухвалу постановлено за відсутності сторін у селищі Літин 
Повний тест ухвали складено 24 квітня 2026 року,

встановив:

У квітні 2026 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 за участі третіх особ, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Органу опіки та піклування служби у справах дітей та сім`ї Літинської селищної ради Вінницького району Вінницької області, військової частини НОМЕР_1 , про позбавлення батьківських прав.
23 квітня 2026 року представником позивача ОСОБА_1 – адвокатом Геращенко Т. В. подано заяву про забезпечення позову, у якій вона просить вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони командуванню військової частини НОМЕР_1 відряджати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до районів ведення активних бойових дій або виконання бойових завдань поза межами пункту постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ), а також приймати рішення про його переведення до інших військових частин, чи інших структурних підрозділів в складі військової частини НОМЕР_1 до набрання законної сили судовим рішенням у справі №137/546/26.
Заява мотивована тим, що ЦПК України передбачає можливість забезпечення позову шляхом встановлення обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин (пункт 3 частина перша статті 150).
Предметом даного спору є позбавлення відповідача батьківських прав, що безпосередньо пов`язано із визначенням правового статусу дитини, її подальшого виховання, участі батьків у її житті та забезпечення найкращих інтересів дитини. 31 березня 2026 року позивача призвано на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період та зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31 березня 2026 року № 92.
Малолітню ОСОБА_3 тимчасово влаштовано до родини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 на підставі наказу служби у справах дітей Літинської селищної ради Вінницького району Вінницької області від 03 квітня 2026 року № 21 «Про тимчасове влаштування дитини, залишеної без батьківського піклування, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до родини ОСОБА_4 ».
З огляду на вказане, з метою захисту прав та інтересів позивача, а також задля забезпечення найкращих інтересів дитини, представник подала заяву про забезпечення позову.
Ухвалою Літинського районного суду Вінницької області від 24 квітня 2026 року в задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Геращенко Т. В. про забезпечення позову по цивільній справі №137/546/26, відмовлено.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду про забезпечення позову і постановити нову ухвалу, якою задовольнити заяву про забезпечення позову та заборонити командуванню військової частини НОМЕР_1 відряджати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , до районів ведення активних бойових дій або виконання бойових завдань поза межами пункту постійної дислокації в/ч НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ), а також приймати рішення про його переведення до інших військових частин чи підрозділів – до набрання законної сили судовим рішенням у справі.
Зазначив, що ухвала суду є незаконною, необґрунтованою та такою, що постановлена з неповним з`ясуванням обставин справи, неправильним застосуванням норм процесуального права та без належної оцінки реальних ризиків для ефективного судового захисту прав позивача і найкращих інтересів малолітньої дитини.
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд першої інстанції не врахував та не дослідив, чи забезпечить майбутнє рішення у справі реальний та ефективний захист прав позивача і дитини за умови, що на час розгляду справи позивач уже мобілізований, проходить військову службу, а дитина тимчасово влаштована до іншої родини.
Суд обмежився загальним висновком про «недостатність доказів», однак не зазначив, які саме докази чи обставини виявилися непідтвердженими. Таким чином, ухвала фактично позбавлена мотивування у цій частині, що є порушенням статті 265 ЦПК України.
Позивач зазначає, що ризиків втрати ефективності судового захисту підтверджується наявними доказами, а саме мобілізацією позивача, проходженням ним служби у військовій частині НОМЕР_1 , тимчасовим влаштуванням дитини до сторонньої родини, а також тривалим невиконанням матір`ю дитини батьківських обов`язків. Таким чином невжиття заходів забезпечення позову у даному випадку створює не гіпотетичний, а реальний та безпосередній ризик неможливості ефективного виконання майбутнього судового рішення та поновлення прав позивача і малолітньої дитини.
Відзиви у встановлений судом строк не надходили.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Геращенко Т. В. підтримала доводи апеляційної скарги, просить її задовольнити.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явились.
За правилами частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову суд першої інстанції виходив із того, що загальні підозри чи сумніви не можуть слугувати підставою для забезпечення позову. Так, представник позивача не надала доказів та не навела належних підстав, за яких буде неможливо виконати рішення суду.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для забезпечення позову.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Право на ефективний засіб юридичного захисту» встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.
Відповідно до ч.1 та ч. 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій зі сторони відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення. Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення вимог позивача.
Згідно зі ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується зокрема забороною вчиняти певні дії.
Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно роз`яснення, наданого у пункті 6 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року, особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.
Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року у пункті 4 роз`яснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 зазначила, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі у разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що пункт 1 статті 6 Конвенції забезпечує всім "право на суд", яке охоплює право на виконання остаточного рішення, ухваленого будь-яким судом. ЄСПЛ в контексті права на виконання остаточного рішення зауважує, що метою заходу забезпечення є підтримання status quo, поки суд не визначиться щодо виправданості цього заходу. Крім того, тимчасовий захід спрямований на те, щоб протягом судового розгляду щодо суті спору суд залишався в змозі розглянути позов заявника за звичайною процедурою. ЄСПЛ також звернув увагу на те, що тимчасові забезпечувальні заходи мають на меті забезпечити протягом розгляду продовження існування стану, який є предметом спору (§§ 60, 61 рішення від 13 січня 2011 року у справі "Кюблер проти Німеччини", заява № 32715/06). Отже, заходи забезпечення позову, без застосування яких існує ризик такої зміни обставин, внаслідок якої подальше ухвалення остаточного рішення суду на користь позивача вже не призведе до захисту прав або інтересів позивача, по який він звертався до суду, слід розглядати як такі, що охоплені "правом на суд".
Верховний Суд у постановах від 31 липня 2024 року в справі №623/2015/21, від 29 липня 2024 року в справі №761/80/23, від 15 липня 2024 року в справі №361/5905/23 та інших виснував, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Інститут забезпечення позову є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення суду по суті позовних вимог.
Під час розгляду заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Такі правові висновки сформульовані Верховний Судом у постановах від 17 червня 2024 року в справі № 644/1482/22, від 01 травня 2024 року в справі № 638/6777/23, від 21 лютого 2024 року в справі № 201/9686/23, від 11 серпня 2022 року в справі № 522/1514/21 та інших.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Особа, яка подає заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.
Заходи забезпечення позову мають застосовуватися виключно у межах заявлених у справі позовних вимог.
У цій справі позивач звернувся до суду з позовом про позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав, тобто позов стосується захисту прав дитини та забезпечення належних умов її виховання. Оцінка дій військової частини НОМЕР_1 на предмет неправомірності не є предметом заявлених ОСОБА_1 позовних вимог.
Такий захід, як заборона командуванню військової частини НОМЕР_1 , яка залучена позивачем до участі у справі третьою особою, до набрання рішенням у справі № 137/546/26 законної сили вчиняти дії, пов`язані відрядженням ОСОБА_1 до районів ведення активних бойових дій або виконання бойових завдань поза межами пункту постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 , а також приймати рішення про його переведення до інших військових частин, чи інших структурних підрозділів в складі військової частини НОМЕР_1 , виходить за межі заявлених ОСОБА_1 позовних вимог.
Такий спосіб забезпечення позову є неспівмірним із предметом спору, а зв`язок між відповідним заходом забезпечення позову та заявленими позовними вимогами відсутній, оскільки його застосування не забезпечить фактичного виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову. Крім того, заявником не доведено існування реальної загрози ускладнення чи неможливості виконання рішення суду в разі невжиття таких заходів забезпечення позову. Наведені доводи ґрунтуються виключно на припущеннях, які не підтверджені належними та допустимими доказами та не мають реального характеру.
Застосування заходів забезпечення позову шляхом заборони вчинення певних дій допускається лише за умови існування реального, безпосереднього та беззаперечного зв`язку між відповідним заходом забезпечення позову та предметом заявлених позовних вимог, а не з одним із юридичних наслідків, на настання чи ненастання яких розраховує позивач.
Колегія суддів уважає, що наведені в апеляційній скарзі аргументи не свідчать про те, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Підстави для забезпечення позову мають оціночний характер та визначаються судом з урахуванням конкретних обставин кожної справи. Водночас будь-який сімейний спір, що стосується дитини, повинен вирішуватися з урахуванням принципу найкращого забезпечення інтересів дитини, однак виключно в межах заявлених позовних вимог та предмета спору.
У даному випадку, наведені ОСОБА_1 доводи не свідчать про те, що у разі відмови у забезпеченні позову будуть порушені права та інтереси дитини, щодо захисту яких позивач звернувся до суду з даним позовом. 
При цьому відповідно до п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах, під час дії воєнного стану, військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.
Таким чином, у разі задоволення позовних вимог позивач відповідно до пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» матиме право на звільнення з військової служби. Отже, саме по собі рішення суду про позбавлення другого з батьків дитини батьківських прав є передбаченою законом підставою для звільнення військовослужбовця з військової служби незалежно від місця його дислокації, виконуваних завдань чи умов проходження військової служби.
Із матеріалів справи вбачається, що до ухвалення рішення по суті позовних вимог малолітню ОСОБА_3 тимчасово влаштовано до сім`ї ОСОБА_4 на підставі наказу служби у справах дітей Літинської селищної ради від 03 квітня 2026 року № 21.
Беручи до уваги характер спірних правовідносин, зміст заяви про забезпечення позову та предмет заявленого позову, що позов заявлений лише до одного відповідача – ОСОБА_2 , із чого слідує висновок, що невжиття заходів забезпечення позову, про які просить позивач, не може ускладнити чи унеможливити виконання можливого рішення суду, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
За наведених обставин ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, ухваленою з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують. 
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Літинського районного суду Вінницької області від 24 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	Л. О. Голота  	
  	І. В. Міхасішин 	

Повне судове рішення складено 10 червня 2026 року