ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.05.2026 м. Дніпро Справа № 908/2672/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії
головуючого судді: Андрейчук Л.В. (доповідач),
суддів: Висоцького А.М., Левшиної Г.В.,
секретар судового засідання: Мошинець Ю.О.,

Представники сторін:
від позивача: не з`явився;
від відповідача (апелянта): не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Моісеєнко Вадима Григоровича на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 22.04.2026 (суддя Дроздова С.С.) 
у справі № 908/2672/25
за позовом: Запорізької міської ради, м. Запоріжжя
до відповідача: Фізичної особи-підприємця Моісеєнко Вадима Григоровича, м. Запоріжжя
про стягнення 89 223, 17 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

Запорізька міська рада звернулась до Господарського суду Запорізької області з позовом до Фізичної особи-підприємця Моісеєнко Вадима Григоровича про стягнення заборгованості за договором оренди землі № 040726100357 від 29.05.2007 за період з 22.12.2021 по 31.12.2024 у розмірі 89 223 грн 17 коп., а також судових витрат зі сплати судового збору.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань зі сплати орендної плати за користування земельною ділянкою, у зв`язку з чим у останнього утворилась заборгованість перед Запорізькою міською радою.
Позивач зазначав, що між сторонами укладено договір оренди землі № 040726100357 від 29.05.2007, відповідно до умов якого відповідачу передано у користування земельну ділянку, однак відповідач упродовж тривалого часу належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання щодо внесення орендної плати у встановлених договором розмірах та строках.
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на умови договору оренди землі, розрахунок заборгованості, а також інші докази, подані до матеріалів справи.

Короткий зміст оскаржуваної ухвали суду.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 22.04.2026 у справі № 908/2672/25 у задоволенні заяви Фізичної особи-підприємця Моісеєнко Вадима Григоровича про розстрочення виконання рішення Господарського суду Запорізької області від 10.12.2025 у справі № 908/2672/25 відмовлено. 
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд виходив із того, що рішення Господарського суду Запорізької області від 10.12.2025, змінене постановою Центрального апеляційного господарського суду від 30.03.2026, набрало законної сили, а тому є обов`язковим до виконання у порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження». Судом встановлено, що на виконання вказаних судових рішень 06.04.2026 видано відповідні накази. 
Суд зазначив, що заявник просив розстрочити виконання рішення суду в частині стягнення 67 242, 96 грн строком на дванадцять місяців зі сплатою щомісячно рівними частинами по 5 603, 18 грн, посилаючись на скрутний фінансовий стан, фактичне нездійснення господарської діяльності, вплив воєнного стану на можливість належного виконання грошових зобов`язань, а також можливість негативних наслідків у разі примусового виконання рішення та накладення арешту на банківські рахунки. 
Водночас суд дійшов висновку, що боржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження винятковості обставин, які б істотно ускладнювали або робили неможливим виконання судового рішення у розумінні статті 331 Господарського процесуального кодексу України. Суд звернув увагу, що заявник, посилаючись на податкову звітність за 2023– 2025 роки, відповідні документальні докази до заяви не додав. 
Суд також зазначив, що заявником не доведено реальної можливості виконання судового рішення у разі надання розстрочення, не надано гарантій виконання запропонованого графіка платежів, а наведені доводи щодо складного фінансового становища та впливу воєнного стану самі по собі не є безумовною підставою для розстрочення виконання судового рішення. 
Обґрунтовуючи оскаржувану ухвалу, суд виходив із необхідності дотримання балансу інтересів сторін, врахував обов`язковість виконання судових рішень, положення статей 124, 129 Конституції України, статті 331 Господарського процесуального кодексу України, практику Європейського суду з прав людини та дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви про розстрочення виконання рішення суду.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись з ухвалою Господарського суду Запорізької області від 22.04.2026 у справі № 908/2672/25, Фізична особа-підприємець Моісеєнко Вадим Григорович звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Запорізької області від 22.04.2026 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву про розстрочення виконання рішення Господарського суду Запорізької області від 10.12.2025 у справі № 908/2672/25.
Апелянт просить розстрочити виконання рішення суду в частині стягнення з нього на користь Запорізької міської ради 67 242, 96 грн строком на дванадцять місяців зі сплатою щомісячно рівними частинами по 5 603, 18 грн. 
Крім того, апелянтом заявлено клопотання про зупинення виконавчого провадження за виданим Господарським судом Запорізької області наказом про примусове виконання рішення до розгляду апеляційної скарги по суті. 

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Апелянт зазначає, що ухвала Господарського суду Запорізької області від 22.04.2026 у справі № 908/2672/25 є незаконною та такою, що постановлена з неповним з`ясуванням обставин, які мають значення для правильного вирішення питання щодо розстрочення виконання судового рішення, а також із неправильним застосуванням положень статті 331 Господарського процесуального кодексу України. 
Скаржник вважає, що суд формально підійшов до розгляду заяви про розстрочення виконання рішення суду та не врахував фактичні обставини, які істотно ускладнюють можливість одноразового виконання рішення суду у повному обсязі.
Апелянт зазначає, що на теперішній час його господарська діяльність фактично не здійснюється, а фінансовий стан є скрутним, у зв`язку з чим одночасна сплата всієї суми заборгованості є для нього надмірним фінансовим навантаженням. На думку скаржника, суд безпідставно не врахував зазначені обставини та не надав їм належної правової оцінки. 
Фізична особа-підприємець Моісеєнко Вадим Григорович посилається на те, що введення та тривале продовження воєнного стану на території України істотно вплинуло на можливість здійснення підприємницької діяльності, отримання стабільного доходу та виконання грошових зобов`язань. Скаржник зазначає, що воєнний стан спричинив значне погіршення фінансового становища суб`єктів господарювання, у тому числі фізичних осіб-підприємців, а тому ці обставини підлягали врахуванню судом при вирішенні питання щодо розстрочення виконання судового рішення. 
Апелянт також зазначає, що примусове виконання рішення суду, накладення арешту на банківські рахунки та одночасне стягнення усієї суми заборгованості можуть призвести до фактичного припинення його господарської діяльності та унеможливити подальше належне виконання судового рішення. На думку апелянта, надання розстрочення виконання рішення суду, навпаки, сприятиме його реальному та поступовому виконанню. 
Фізична особа-підприємець Моісеєнко Вадим Григорович наголошує, що не ухиляється від виконання судового рішення та не заперечує наявності обов`язку зі сплати присуджених коштів, а звернувся до суду виключно з метою отримання можливості виконати рішення поступово у межах строку, передбаченого частиною п`ятою статті 331 Господарського процесуального кодексу України. Скаржник зазначає, що просив розстрочити виконання рішення строком на дванадцять місяців зі сплатою щомісячно рівними частинами по 5 603, 18 грн. 
Крім того, апелянт зазначає, що суд не врахував податкову звітність та інші обставини, які, на думку скаржника, підтверджують його скрутний матеріальний стан та незначний рівень доходу упродовж 2023– 2025 років. Скаржник вважає, що зазначені обставини свідчать про наявність об`єктивних труднощів у виконанні судового рішення одноразово та у повному обсязі. 
Скаржника також наголошує, що просив розстрочити виконання рішення лише в частині основної суми заборгованості, водночас зазначав про готовність сплатити суму судового збору у встановленому законом порядку, що, на думку скаржника, свідчить про добросовісність його процесуальної поведінки та намір виконати судове рішення. 
Фізична особа-підприємець Моісеєнко Вадим Григорович посилається на положення Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», норми Податкового кодексу України та інші нормативні акти, прийняті у зв`язку із введенням воєнного стану, зазначаючи, що законодавець визнав наявність особливих умов здійснення господарської діяльності в період дії воєнного стану. 
Апелянт зазначає, що суд безпідставно дійшов висновку про недоведеність скрутного матеріального становища заявника та фактично не врахував доводи відповідача щодо неможливості одноразового виконання рішення суду. На думку скаржника, суд формально застосував положення статті 331 Господарського процесуального кодексу України без належного дослідження конкретних обставин справи та фінансового стану боржника. 
Крім того, скаржник вважає, що судом не було дотримано принципу справедливого балансу інтересів сторін, оскільки судом не враховано наслідки негайного примусового виконання рішення для відповідача та можливість фактичного припинення ним господарської діяльності. На думку скаржника, надання розстрочення не порушить права стягувача, а лише забезпечить реальне виконання рішення суду протягом визначеного судом строку.
Фізична особа-підприємець Моісеєнко Вадим Григорович також зазначає, що розстрочення виконання судового рішення у даному випадку сприятиме досягненню кінцевої мети судового розгляду — реальному виконанню судового рішення, тоді як примусове одночасне стягнення всієї суми заборгованості, на думку скаржника, може призвести до протилежних наслідків та істотно ускладнити виконання рішення у майбутньому.
Також апелянт звертає увагу на те, що ним подано клопотання про зупинення виконавчого провадження за виданим Господарським судом Запорізької області наказом про примусове виконання рішення до розгляду апеляційної скарги по суті, оскільки подальше здійснення виконавчих дій може унеможливити ефективний захист його прав та інтересів у межах апеляційного перегляду справи. 
Таким чином, апеляційна скарга зводиться до доводів про наявність обставин, які істотно ускладнюють виконання судового рішення, необхідність надання боржнику розстрочення виконання рішення суду, а також помилковість висновків суду щодо відсутності правових підстав для задоволення відповідної заяви.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

Запорізька міська рада подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Моісеєнко Вадима Григоровича залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду Запорізької області від 22.04.2026 у справі № 908/2672/25 без змін. 
Позивач зазначає, що оскаржувана ухвала постановлена з повним та всебічним з`ясуванням усіх обставин, які мають значення для вирішення питання щодо розстрочення виконання судового рішення, із правильним застосуванням норм процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують законності та обґрунтованості висновків місцевого господарського суду.
Запорізька міська рада вважає безпідставними посилання апелянта на скрутний матеріальний стан та неможливість одноразового виконання судового рішення, оскільки боржником не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність виняткових обставин у розумінні статті 331 Господарського процесуального кодексу України. Позивач звертає увагу, що самі лише посилання на введення воєнного стану та загальне погіршення фінансового становища суб`єкта господарювання не є безумовною підставою для розстрочення виконання судового рішення. 
Позивач зазначає, що апелянт, посилаючись у заяві про розстрочення виконання рішення на податкову звітність та незначний рівень доходів упродовж 2023– 2025 років, не надав відповідних документів до суду першої інстанції, у зв`язку з чим суд обґрунтовано дійшов висновку про недоведеність наведених доводів. На думку позивача, боржник фактично обмежився загальними твердженнями про фінансові труднощі без належного документального підтвердження таких обставин.
Запорізька міська рада також звертає увагу, що заявником не надано жодних доказів на підтвердження реальної можливості виконання судового рішення у разі надання розстрочення, зокрема не підтверджено джерела доходів, за рахунок яких планується виконання запропонованого графіка платежів, не надано гарантій належного та своєчасного виконання рішення суду протягом визначеного строку.
Позивач вважає необґрунтованими доводи апелянта про те, що примусове виконання рішення може призвести до припинення його господарської діяльності, оскільки такі твердження не підтверджені належними доказами та мають декларативний характер. На думку позивача, фінансові труднощі суб`єкта господарювання не можуть перекладатися на стягувача та бути підставою для безпідставного відтермінування виконання судового рішення, яке набрало законної сили.
Запорізька міська рада зазначає, що розстрочення виконання судового рішення є винятковим процесуальним механізмом, застосування якого можливе лише за наявності належно підтверджених обставин, що істотно ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення суду, при цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається саме на заявника.
Позивач наголошує, що рішення Господарського суду Запорізької області від 10.12.2025, змінене постановою Центрального апеляційного господарського суду від 30.03.2026, набрало законної сили та є обов`язковим до виконання відповідно до положень Конституції України, Господарського процесуального кодексу України та Закону України «Про судоустрій і статус суддів». На думку позивача, безпідставне надання розстрочення виконання судового рішення суперечитиме принципу обов`язковості судового рішення та призведе до невиправданого затягування його виконання.
Позивач також зазначає, що введення воєнного стану є загальною обставиною, яка впливає на діяльність усіх суб`єктів господарювання та органів державної влади і місцевого самоврядування, а не виключною обставиною саме для апелянта. На думку Запорізької міської ради, сам по собі факт дії воєнного стану не свідчить про неможливість виконання конкретного судового рішення без належного підтвердження індивідуального впливу таких обставин саме на боржника.
Крім того, позивач звертає увагу, що апелянтом не доведено відсутності майна, грошових коштів або інших активів, за рахунок яких може бути виконане судове рішення, не підтверджено наявності загрози банкрутства чи інших надзвичайних обставин, які б об`єктивно унеможливлювали виконання рішення суду.
Запорізька міська рада також зазначає, що суд правомірно врахував необхідність дотримання балансу інтересів сторін та обов`язковість виконання судових рішень. Позивач наголошує, що безпідставне надання розстрочення виконання судового рішення призведе до невиправданого затягування виконання рішення суду та порушення прав стягувача на своєчасне отримання присуджених коштів.
Крім того, позивач звертає увагу, що Запорізька міська рада є органом місцевого самоврядування, який представляє інтереси територіальної громади міста Запоріжжя, а кошти місцевого бюджету використовуються, зокрема, для забезпечення функціонування об`єктів критичної інфраструктури, здійснення заходів цивільного захисту населення, ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій та забезпечення потреб оборони в умовах дії воєнного стану. У зв`язку з цим, на думку позивача, несвоєчасне виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань негативно впливає на інтереси територіальної громади міста Запоріжжя.
Позивач також зазначає, що суд правильно застосував положення статті 331 Господарського процесуального кодексу України, норми Конституції України, Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а також врахував практику Європейського суду з прав людини щодо обов`язковості та своєчасності виконання судових рішень.
На думку Запорізької міської ради, доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди апелянта із висновками суду та не містять обставин, які б свідчили про незаконність або необґрунтованість оскаржуваної ухвали.
У зв`язку з викладеним Запорізька міська рада вважає, що підстави для скасування ухвали Господарського суду Запорізької області від 22.04.2026 у справі № 908/2672/25 відсутні, а апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Моісеєнко Вадима Григоровича задоволенню не підлягає.

Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.04.2026 для розгляду апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Моісеєнко Вадима Григоровича на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 22.04.2026 у справі № 908/2672/25 визначено колегію суддів Центрального апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Андрейчука Л.В., суддів Висоцького А.М., Левшиної Г.В. 
Разом з апеляційною скаргою апелянтом заявлено клопотання про зупинення виконавчого провадження за виданим Господарським судом Запорізької області наказом про примусове виконання рішення до розгляду апеляційної скарги по суті.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 30.04.2026 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Моісеєнко Вадима Григоровича на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 22.04.2026 у справі № 908/2672/25 залишено без руху. Апелянту надано строк для усунення недоліків апеляційної скарги шляхом подання доказів сплати судового збору. 
01.05.2026 до Центрального апеляційного господарського суду від представника апелянта, Левицької Юлії Василівни, надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої додано докази сплати судового збору та докази надсилання відповідних документів іншому учаснику справи. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 06.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Моісеєнко Вадима Григоровича на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 22.04.2026 у справі № 908/2672/25. Вказаною ухвалою витребувано матеріали оскарження ухвали Господарського суду Запорізької області від 22.04.2026 у справі № 908/2672/25, а також призначено розгляд апеляційної скарги у судовому засіданні на 27.05.2026.
19.05.2026 на адресу Центрального апеляційного господарського суду від Запорізької міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити ухвалу Господарського суду Запорізької області від 22.04.2026 у справі № 908/2672/25 без змін.
Інших заяв, клопотань чи заперечень від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.
27.05.2026 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови Центрального апеляційного господарського суду.

Встановлені судом обставини справи.

Судом установлено, що рішенням Господарського суду Запорізької області від 10.12.2025 у справі № 908/2672/25 позовні вимоги Запорізької міської ради до Фізичної особи-підприємця Моісеєнко Вадима Григоровича про стягнення 89 223, 17 грн задоволено. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Моісеєнко Вадима Григоровича на користь Запорізької міської ради 89 223, 17 грн заборгованості за договором оренди землі № 040726100357 за період з 22.12.2021 по 31.12.2024, а також 2 422, 40 грн судового збору. 
Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 30.03.2026 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Моісеєнко Вадима Григоровича на рішення Господарського суду Запорізької області від 10.12.2025 у справі № 908/2672/25 задоволено частково. Рішення Господарського суду Запорізької області від 10.12.2025 змінено, позовні вимоги Запорізької міської ради задоволено частково, стягнуто з Фізичної особи-підприємця Моісеєнко Вадима Григоровича на користь Запорізької міської ради заборгованість за договором оренди землі № 040726100357 у сумі 67 242, 96 грн та 1 825, 64 грн судового збору.
На виконання рішення Господарського суду Запорізької області від 10.12.2025 та постанови Центрального апеляційного господарського суду від 30.03.2026 у справі № 908/2672/25 Господарським судом Запорізької області 06.04.2026 видано відповідні накази. 
Фізична особа-підприємець Моісеєнко Вадим Григорович звернувся до Господарського суду Запорізької області із заявою про розстрочення виконання рішення Господарського суду Запорізької області від 10.12.2025 у справі № 908/2672/25 у частині стягнення з нього на користь Запорізької міської ради 67 242, 96 грн строком на дванадцять місяців зі сплатою щомісячно рівними частинами по 5 603 грн 18 коп. 
Заява про розстрочення виконання судового рішення була обґрунтована тим, що боржник, за його твердженням, фактично не здійснює господарську діяльність, перебуває у скрутному фінансовому стані, а введення та тривала дія воєнного стану на території України істотно ускладнюють можливість виконання судових рішень і негативно впливають на платоспроможність суб`єктів господарювання. 
Заявник також зазначав, що примусове виконання рішення суду, накладення арешту на банківські рахунки та одночасне стягнення всієї суми заборгованості може повністю паралізувати його господарську діяльність. У зв`язку із цим боржник вважав, що надання розстрочення виконання рішення суду дозволить йому поступово виконати судове рішення без надмірного фінансового навантаження. 
В обґрунтування свого фінансового стану заявник посилався на податкову звітність за 2023, 2024 та 2025 роки, яка, на його думку, свідчить про незначний рівень прибутку та фактичне нездійснення господарської діяльності. Водночас суд зазначив, що відповідні документальні докази до заяви про розстрочення виконання судового рішення заявником не додані. 
При цьому заявник вказував, що просить розстрочити виконання рішення лише в частині основної суми заборгованості, оскільки йому відомо, що чинним процесуальним законодавством не передбачено розстрочення судових витрат у справі, зокрема суми судового збору, яку він зобов`язувався сплатити у встановленому законом порядку. 
Запорізька міська рада заперечувала проти задоволення заяви про розстрочення виконання рішення суду, посилаючись на те, що боржником не надано доказів на підтвердження винятковості обставин, які б істотно ускладнювали або робили неможливим виконання судового рішення. Стягувач зазначав, що заявник не довів наявності об`єктивних перешкод для виконання рішення суду та не підтвердив реальної можливості виконання запропонованого ним графіка платежів. 
Судом встановлено, що рішення суду, виконання якого заявник просить розстрочити, набрало законної сили та підлягає обов`язковому виконанню. Суд виходив із того, що розстрочення виконання судового рішення є винятковим процесуальним заходом, застосування якого можливе лише за наявності належно доведених обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. 
Суд також врахував, що введення воєнного стану негативно впливає на можливість ведення господарської діяльності не лише боржника, але й стягувача. При цьому суд зазначив, що сам по собі факт дії воєнного стану не звільняє боржника від обов`язку виконання судового рішення та не є безумовною підставою для його розстрочення. 
Суд дійшов висновку, що боржником не надано достатніх доказів на підтвердження винятковості обставин та неможливості виконання судового рішення у даній справі. Крім того, заявником не наведено обставин, які б свідчили про реальну можливість виконання судового рішення саме у строк та у спосіб, запропоновані ним у заяві про розстрочення. 
Також суд зазначив, що звертаючись із заявою про розстрочення виконання рішення на дванадцять місяців, відповідач не надав жодних гарантій того, що рішення господарського суду буде виконуватися ним у запропонований строк, а надання розстрочення буде виправданим і сприятиме реальному виконанню судового рішення. 
Оцінюючи баланс інтересів сторін, суд врахував, що Запорізька міська рада є представницьким органом місцевого самоврядування, який діє в інтересах територіальної громади міста Запоріжжя, а кошти місцевого бюджету використовуються, зокрема, для забезпечення життєдіяльності громади, розвитку інфраструктури, здійснення заходів цивільного захисту населення, облаштування укриттів, функціонування систем оповіщення, посилення сил оборони та відновлення міських об`єктів, пошкоджених унаслідок надзвичайних ситуацій воєнного характеру. 
За результатами розгляду заяви Господарський суд Запорізької області дійшов висновку, що безпідставне надання розстрочення виконання судового рішення без належного обґрунтування та без дотримання балансу інтересів сторін позбавляє стягувача можливості своєчасно отримати присуджені кошти та ефективно захистити свої права у процедурі примусового виконання судового рішення. 
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 22.04.2026 у справі № 908/2672/25 у задоволенні заяви Фізичної особи-підприємця Моісеєнко Вадима Григоровича про розстрочення виконання рішення Господарського суду Запорізької області від 10.12.2025 відмовлено. Саме ця ухвала є предметом апеляційного перегляду у даній справі.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами і перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Предметом апеляційного перегляду у даній справі є ухвала Господарського суду Запорізької області від 22.04.2026, якою відмовлено у задоволенні заяви Фізичної особи-підприємця Моісеєнко Вадима Григоровича про розстрочення виконання рішення Господарського суду Запорізької області від 10.12.2025 у справі № 908/2672/25.
Переглянувши оскаржувану ухвалу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, доводи скаржника та заперечення Запорізької міської ради, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Моісеєнко Вадима Григоровича не підлягає задоволенню, а ухвала Господарського суду Запорізької області від 22.04.2026 у справі № 908/2672/25 підлягає залишенню без змін, з огляду на таке.
Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання, а держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Відповідно до частини першої статті 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, — і за її межами.
За змістом частини першої статті 327 Господарського процесуального кодексу України виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Частинами першою, третьою, четвертою, п`ятою статті 331 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення. Підставою для відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує ступінь вини відповідача у виникненні спору; щодо фізичної особи — тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.
Отже, розстрочення виконання судового рішення є не обов`язком суду, а його процесуальним правом, яке може бути реалізоване лише за наявності належно доведених обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
При цьому саме заявник повинен довести наявність таких обставин, їх винятковий характер, причинний зв`язок між цими обставинами та неможливістю або істотним ускладненням виконання рішення, а також реальність виконання рішення у запропонований ним строк та спосіб.
Аналогічний підхід застосований Верховним Судом у постановах від 18.02.2020 у справі № 922/2191/19 та від 16.01.2020 у справі № 910/1820/19, у яких зазначено, що питання відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення вирішується судом з урахуванням конкретних обставин справи, балансу інтересів сторін, фінансового стану боржника і стягувача, а таке розстрочення не повинно сприяти ухиленню від виконання судового рішення або безпідставно погіршувати становище стягувача.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, рішенням Господарського суду Запорізької області від 10.12.2025 у справі № 908/2672/25 позов Запорізької міської ради до Фізичної особи-підприємця Моісеєнко Вадима Григоровича про стягнення 89 223, 17 грн було задоволено. Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 30.03.2026 вказане рішення змінено, зокрема стягнуто з Фізичної особи-підприємця Моісеєнко Вадима Григоровича на користь Запорізької міської ради заборгованість за договором оренди землі № 040726100357 у сумі 67 242, 96 грн та 1 825, 64 грн судового збору.
На виконання рішення Господарського суду Запорізької області від 10.12.2025 та постанови Центрального апеляційного господарського суду від 30.03.2026 у справі № 908/2672/25 Господарським судом Запорізької області 06.04.2026 видано відповідні накази.
Отже, судове рішення, виконання якого заявник просить розстрочити, набрало законної сили та підлягає обов`язковому виконанню.
Звертаючись до суду із заявою про розстрочення виконання судового рішення, Фізична особа-підприємець Моісеєнко Вадим Григорович просив розстрочити виконання рішення в частині стягнення 67 242, 96 грн строком на дванадцять місяців зі сплатою щомісячно рівними частинами по 5 603, 18 грн.
В обґрунтування заяви боржник посилався на скрутний фінансовий стан, фактичне нездійснення господарської діяльності, незначний рівень доходу, вплив воєнного стану на можливість ведення підприємницької діяльності, а також на те, що одночасне стягнення всієї суми заборгованості та накладення арешту на рахунки може негативно вплинути на можливість подальшого здійснення ним господарської діяльності.
Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що наведені заявником обставини не підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами у розумінні статей 73, 74, 76– 79 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до частин першої, третьої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з частиною першою статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.
Тому саме на боржника, який просить суд застосувати винятковий процесуальний механізм розстрочення виконання судового рішення, покладається обов`язок доведення наявності обставин, які істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
Колегія суддів зазначає, що самі по собі посилання на скрутний фінансовий стан, зменшення доходів або складність здійснення підприємницької діяльності не є безумовною підставою для розстрочення виконання судового рішення. Такі обставини мають бути підтверджені належними доказами та оцінені судом у сукупності з іншими обставинами справи, зокрема з урахуванням інтересів стягувача та принципу обов`язковості виконання судового рішення.
Суд обґрунтовано звернув увагу, що заявник, посилаючись на податкову звітність за 2023, 2024 та 2025 роки, не додав відповідні документальні докази до заяви про розстрочення виконання судового рішення.
Доводи апелянта про те, що суд не врахував його податкову звітність та реальний майновий стан, не можуть бути прийняті колегією суддів як підстава для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки суд оцінював ті докази, які були подані заявником на момент розгляду заяви.
Відповідно до частини третьої статті 269 Господарського процесуального кодексу України докази, які не були подані до суду, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Апелянтом не наведено обставин, які б об`єктивно перешкоджали поданню відповідної податкової звітності саме до суду першої інстанції разом із заявою про розстрочення виконання судового рішення.
Крім того, навіть подані апелянтом до суду апеляційної інстанції документи не спростовують правильності висновку суду, оскільки самі по собі податкові декларації не доводять відсутності у боржника майна, грошових коштів, інших активів, можливості отримання доходу або об`єктивної неможливості виконати судове рішення у загальному порядку.
Колегія суддів також враховує, що боржником не надано доказів на підтвердження наявності тяжкого захворювання його самого або членів його сім`ї, відсутності майна, на яке може бути звернено стягнення, відсутності коштів на рахунках, припинення підприємницької діяльності, наявності обставин непереборної сили чи інших надзвичайних подій індивідуального характеру, які б об`єктивно унеможливлювали виконання судового рішення.
Не заслуговують на увагу й доводи апелянта про те, що введення та продовження воєнного стану на території України саме по собі є достатньою підставою для розстрочення виконання судового рішення.
Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан, строк дії якого надалі неодноразово продовжувався. Водночас дія воєнного стану є загальною обставиною, яка впливає на діяльність усіх учасників цивільного та господарського обороту, органів державної влади і місцевого самоврядування, а не виключною обставиною саме для боржника у цій справі.
Сам по собі факт запровадження воєнного стану не звільняє боржника від обов`язку виконання судового рішення та не свідчить автоматично про неможливість його виконання. Для застосування статті 331 Господарського процесуального кодексу України боржник повинен довести конкретний вплив відповідних обставин саме на його можливість виконати судове рішення.
Апелянт таких доказів не надав.
Колегія суддів також погоджується з висновком суду про те, що воєнний стан негативно впливає не лише на боржника, але й на стягувача — Запорізьку міську раду, яка є представницьким органом місцевого самоврядування та діє в інтересах територіальної громади міста Запоріжжя.
Суд обґрунтовано врахував, що кошти місцевого бюджету спрямовуються на забезпечення життєдіяльності громади, розвиток інфраструктури, здійснення заходів цивільного захисту населення, облаштування укриттів, забезпечення функціонування систем оповіщення, посилення сил оборони міста Запоріжжя та Запорізької області, а також відновлення міських об`єктів, пошкоджених унаслідок надзвичайних ситуацій воєнного характеру.
За таких обставин безпідставне відтермінування виконання судового рішення щодо стягнення коштів на користь органу місцевого самоврядування може негативно впливати не лише на майнові інтереси стягувача, а й на інтереси територіальної громади.
Посилання апелянта на те, що примусове виконання рішення, накладення арешту на рахунки та одночасне стягнення всієї суми заборгованості можуть призвести до фактичного припинення його господарської діяльності, колегія суддів також відхиляє.
Такі доводи не підтверджені належними та допустимими доказами. Апелянт не надав доказів того, що примусове виконання рішення об`єктивно унеможливить здійснення ним підприємницької діяльності, не довів відсутності інших джерел доходу чи майна, а також не підтвердив, що виконання рішення саме в загальному порядку призведе до непропорційного втручання у його права.
Колегія суддів враховує, що сума заборгованості, виконання якої заявник просить розстрочити, становить 67 242, 96 грн. Заявник не довів, що сплата зазначеної суми одноразово є для нього об`єктивно неможливою, а не лише небажаною або фінансово обтяжливою.
При цьому сам факт наявності у боржника фінансових труднощів не може автоматично перекладатися на стягувача шляхом відтермінування виконання судового рішення, яке набрало законної сили.
Колегія суддів звертає увагу, що розстрочення виконання судового рішення має сприяти реальному виконанню рішення, а не створювати боржнику можливість необґрунтованого затягування виконання.
Заявник, звертаючись із заявою про розстрочення виконання рішення на дванадцять місяців, не надав доказів реальної можливості виконання запропонованого графіка платежів, не підтвердив джерела надходження коштів, за рахунок яких має здійснюватися щомісячна сплата, та не надав будь-яких гарантій виконання судового рішення саме у запропонований ним спосіб.
Твердження апелянта про те, що він не ухиляється від виконання рішення та має намір сплатити борг поступово, не спростовують висновків суду, оскільки добросовісний намір боржника має бути підтверджений конкретними доказами реальної можливості виконання рішення у запропонованому порядку.
Не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали і довід апелянта про те, що він просив розстрочити лише основну суму заборгованості, а судовий збір зобов`язувався сплатити у встановленому законом порядку.
Вказана обставина була врахована судом, однак сама по собі не доводить наявності обставин, які істотно ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим. Крім того, стаття 331 Господарського процесуального кодексу України вимагає оцінки не лише предмета розстрочення, а й наявності виняткових обставин та дотримання балансу інтересів сторін.
Колегія суддів також погоджується з висновком суду щодо необхідності дотримання балансу інтересів сторін.
Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Виконання судового рішення є складовою права на справедливий судовий розгляд.
З огляду на це розстрочення виконання судового рішення не може застосовуватись формально, лише з мотивів зручності для боржника, без належного врахування майнових інтересів стягувача та без встановлення обставин, які об`єктивно перешкоджають виконанню рішення.
У даній справі суд належним чином оцінив як доводи боржника, так і заперечення Запорізької міської ради, врахував характер спірних правовідносин, розмір присудженої до стягнення суми, обов`язковість виконання судового рішення, відсутність належних доказів винятковості обставин, а також інтереси територіальної громади міста Запоріжжя.
Доводи апелянта про те, що суд формально застосував положення статті 331 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що суд навів норми матеріального та процесуального права, які регулюють питання обов`язковості виконання судового рішення та можливості його розстрочення, дослідив доводи заявника, врахував заперечення стягувача, оцінив відсутність доказів винятковості обставин, а також навів мотиви, з яких дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви.
Отже, твердження апелянта про неповне з`ясування судом обставин справи та ненадання оцінки доводам заявника не відповідають змісту оскаржуваної ухвали.
Колегія суддів також зазначає, що апеляційна скарга фактично зводиться до незгоди боржника з оцінкою судом наданих ним доводів та до повторного викладення обставин, які вже були предметом розгляду місцевого господарського суду.
Разом із тим незгода сторони з висновками суду сама по собі не є підставою для скасування судового рішення, якщо такі висновки відповідають фактичним обставинам справи та нормам процесуального права.
Щодо клопотання апелянта про зупинення виконавчого провадження колегія суддів зазначає таке.
Як вбачається з апеляційної скарги, Фізична особа-підприємець Моісеєнко Вадим Григорович, крім вимог про скасування ухвали суду першої інстанції та розстрочення виконання рішення, просив зупинити виконавче провадження за виданим Господарським судом Запорізької області наказом про примусове стягнення з нього заборгованості за судовим рішенням у розмірі 67 242, 96 грн до розгляду апеляційної скарги по суті.
Колегія суддів звертає увагу, що предметом апеляційного перегляду у даному провадженні є не рішення Господарського суду Запорізької області від 10.12.2025 по суті спору, яке вже набрало законної сили та було переглянуте судом апеляційної інстанції, а ухвала суду першої інстанції від 22.04.2026 про відмову у розстроченні виконання такого рішення.
Саме лише подання апеляційної скарги на ухвалу про відмову у розстроченні виконання судового рішення не зупиняє виконання рішення, яке набрало законної сили, та не є безумовною підставою для зупинення виконавчого провадження.
Крім того, заявляючи таке клопотання, апелянт не навів належних і достатніх обставин, які б свідчили про необхідність зупинення виконавчого провадження, не довів наявності реального ризику порушення його прав у разі продовження примусового виконання рішення, а також не обґрунтував, яким чином подальше здійснення виконавчих дій унеможливить або істотно ускладнить ефективний апеляційний перегляд оскаржуваної ухвали.
Колегія суддів також враховує, що задоволення клопотання про зупинення виконавчого провадження фактично призвело б до тимчасового припинення виконання судового рішення, яке набрало законної сили, без встановлення обставин, які б свідчили про незаконність чи необґрунтованість такого виконання.
За таких обставин підстави для задоволення клопотання Фізичної особи-підприємця Моісеєнко Вадима Григоровича про зупинення виконавчого провадження відсутні.
При цьому колегія суддів зазначає, що розгляд зазначеного клопотання у постанові за результатами апеляційного перегляду не порушує прав апелянта, оскільки відповідне клопотання було заявлене у межах апеляційної скарги та отримало оцінку суду апеляційної інстанції під час вирішення справи по суті.
Оцінивши доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апелянтом не доведено наявності обставин, які б істотно ускладнювали виконання рішення Господарського суду Запорізької області від 10.12.2025 у справі № 908/2672/25 або робили його неможливим.
Суд правильно застосував положення статті 331 Господарського процесуального кодексу України, належним чином урахував принцип обов`язковості виконання судового рішення, баланс інтересів сторін, доводи боржника та заперечення стягувача, а тому дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви про розстрочення виконання судового рішення.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, не підтверджують порушення судом норм процесуального права та не свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваної ухвали.
Таким чином, підстави для скасування ухвали Господарського суду Запорізької області від 22.04.2026 у справі № 908/2672/25 відсутні.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

У справі «Руїз Торіха проти Іспанії» Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до принципу належного здійснення правосуддя судові рішення повинні достатньою мірою містити мотиви, на яких вони ґрунтуються. Водночас пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не може тлумачитися як такий, що вимагає від суду детальної відповіді на кожен аргумент сторін.
Аналогічний підхід викладений Європейським судом з прав людини у справі «Проніна проти України», відповідно до якого обсяг обґрунтування судового рішення може різнитися залежно від характеру рішення, а питання достатності мотивування оцінюється у світлі конкретних обставин справи.
З урахуванням положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд застосовує Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить із того, що скаржнику надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, які мають значення для правильного вирішення питання щодо законності та обґрунтованості ухвали Господарського суду Запорізької області від 22.04.2026 про відмову у задоволенні заяви про розстрочення виконання судового рішення.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд формально підійшов до розгляду заяви про розстрочення виконання рішення суду та не врахував скрутний фінансовий стан боржника, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що звертаючись із заявою про розстрочення виконання рішення суду, апелянт посилався переважно на загальне погіршення фінансового стану, нездійснення господарської діяльності та негативний вплив воєнного стану на можливість виконання грошових зобов`язань, однак не надав належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження наявності виняткових обставин у розумінні статті 331 Господарського процесуального кодексу України.
Колегія суддів враховує, що заявник, посилаючись на податкову звітність за 2023– 2025 роки та незначний рівень доходу, відповідні документи до суду не подав, у зв`язку з чим суд обґрунтовано виходив із недоведеності зазначених доводів.
Доводи апелянта про те, що примусове виконання рішення суду та накладення арешту на банківські рахунки можуть призвести до припинення його господарської діяльності, також не підтверджені належними доказами та мають декларативний характер.
При цьому судом апеляційної інстанції враховано, що апелянтом не доведено відсутності майна, коштів або інших активів, за рахунок яких може бути виконане судове рішення, не підтверджено наявності обставин непереборної сили, загрози банкрутства чи інших надзвичайних подій індивідуального характеру, які б об`єктивно унеможливлювали виконання рішення суду.
Не підтвердилися під час апеляційного перегляду й доводи апелянта про те, що сам факт дії воєнного стану є достатньою підставою для розстрочення виконання судового рішення.
Колегія суддів враховує, що воєнний стан є загальною обставиною, яка впливає на діяльність усіх суб`єктів господарювання, органів державної влади та місцевого самоврядування, а не виключною обставиною саме для боржника у цій справі. Сам по собі факт введення воєнного стану не звільняє боржника від обов`язку виконання судового рішення та не свідчить автоматично про неможливість його виконання.
Водночас судом враховано, що негативний вплив воєнного стану поширюється також і на Запорізьку міську раду як орган місцевого самоврядування, який діє в інтересах територіальної громади міста Запоріжжя, а кошти місцевого бюджету використовуються, зокрема, для забезпечення функціонування критичної інфраструктури, цивільного захисту населення, ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій та забезпечення потреб оборони в умовах воєнного стану.
Колегія суддів також враховує, що розстрочення виконання судового рішення є винятковим процесуальним механізмом, застосування якого можливе лише за умови доведення обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, а також за умови дотримання балансу інтересів сторін.
Доводи апелянта про те, що він не ухиляється від виконання судового рішення та просить лише змінити порядок його виконання, самі по собі не є достатньою підставою для застосування статті 331 Господарського процесуального кодексу України без належного доказового підтвердження неможливості або істотного ускладнення виконання рішення у загальному порядку.
Судом апеляційної інстанції також установлено, що заявник не надав доказів реальної можливості виконання запропонованого ним графіка платежів, не підтвердив джерела надходження коштів, за рахунок яких планується здійснювати щомісячне погашення заборгованості, а також не надав будь-яких гарантій належного виконання судового рішення у запропонований ним строк.
Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що безпідставне надання розстрочення виконання судового рішення без належного обґрунтування та без дотримання балансу інтересів сторін може призвести до невиправданого затягування виконання рішення суду та порушення прав стягувача на своєчасне отримання присуджених коштів.
Щодо заявленого апелянтом клопотання про зупинення виконавчого провадження колегія суддів зазначає, що предметом апеляційного перегляду у даній справі є ухвала про відмову у розстроченні виконання судового рішення, а не саме рішення Господарського суду Запорізької області від 10.12.2025, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання.
Саме по собі подання апеляційної скарги на ухвалу про відмову у розстроченні виконання судового рішення не зупиняє виконання рішення суду та не є достатньою підставою для зупинення виконавчого провадження.
При цьому апелянтом не наведено належних та достатніх обставин, які б свідчили про необхідність застосування такого заходу, а також не доведено, що подальше здійснення виконавчих дій унеможливить або істотно ускладнить ефективний апеляційний перегляд справи.
Відповідно до статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів встановила, що вона постановлена з додержанням норм процесуального права, на підставі належно з`ясованих обставин справи, із правильним застосуванням положень статей 73, 74, 76– 79, 86, 236, 269, 331 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням меж перегляду справи в апеляційному порядку, визначених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Моісеєнко Вадима Григоровича задоволенню не підлягає, а ухвала Господарського суду Запорізької області від 22.04.2026 у справі № 908/2672/25 підлягає залишенню без змін.

Судові витрати.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторону пропорційно розміру задоволених вимог, а у разі відмови у задоволенні апеляційної скарги — на особу, яка подала відповідну скаргу.
Оскільки за результатами апеляційного перегляду колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Моісеєнко Вадима Григоровича та залишення без змін ухвали Господарського суду Запорізької області від 22.04.2026 у справі № 908/2672/25, витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта та відшкодуванню не підлягають.
Керуючись статтями 13, 73, 74, 76– 79, 86, 129, 236, 269, 270, 271, 273, 274, 275, 276, 281– 284, 331 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, –

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Моісеєнко Вадима Григоровича на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 22.04.2026 у справі № 908/2672/25 – залишити без задоволення.
Ухвалу Господарського суду Запорізької області від 22.04.2026 у справі № 908/2672/25 – залишити без змін.
Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення відповідно до ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повна постанова складена та підписана 27.05.2026

Головуючий суддя Л.В. Андрейчук

Суддя А.М. Висоцький

Суддя Г.В. Левшина