ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

05 травня 2026 року        м. Чернівці           Справа № 716/1176/25
Провадження №22-ц/822/685/26
Чернівецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
судді-доповідача - Литвинюк І. М.,
суддів: Лисака І. Н., Перепелюк І. Б., 
за участю секретаря судового засідання: Собчук І. Ю.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Морозова Оксана Володимирівна, на ухвалу Заставнівського районного суду Чернівецької області від 19 лютого 2026 року, головуючий у І-й інстанції – Вайновська О. Є., 

ВСТАНОВИВ:

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації. 
Ухвалою Заставнівського районного суду Чернівецької області від 19 лютого 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду. 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що в судові засідання, призначені 10 лютого 2026 року на 14:00 год, 19 лютого 2026 року на 10:00 год, позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Морозова О. В., будучи належним чином повідомленими про дату та час судового засідання, не з`явилися, будь-яких заяв про розгляд справи за їх відсутності чи відкладення судового засідання не подали, тому позов підлягає залишенню без розгляду.
Не погодившись з указаною ухвалою, представник позивача Морозова О. В. подала апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ухвала суду першої інстанції є передчасною, незаконною, необґрунтованою та винесеною з порушенням норм матеріального права, без належного встановлення і врахування усіх обставин по даній цивільній справі.
Вказує на те, що неявка представника позивача в судові засідання, призначені на 10 лютого 2026 року та 19 лютого 2026 року, є поважною, оскільки зумовлена винятковими обставинами. Крім того, 10 лютого 2026 року представник позивача просила суд першої інстанції відкласти розгляд справи з підстав зайнятості в іншому судовому засіданні, а тому розраховував, що 10 лютого 2026 року не відбудеться судовий розгляд цивільної справи № 716/1176/25. 
Звертає увагу на те, що судом першої інстанції під час призначення крайньої дати судового засідання (19 лютого 2026 року) не було узгоджено дату та час наступного судового розгляду. Так само 19 лютого 2026 року судом не було вжито жодних заходів, з метою з`ясування причин її неприбуття у судове засідання, а передчасно, на переконання апелянта, винесено оскаржувану ухвалу.
У відзиві представник відповідача Поляк М. В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін. 
Вказує на те, що ухвалою суду від 27 січня 2026 року постановлено закрити підготовче провадження у цій справі та визначено дату судового засідання на 10 лютого 2026 року о 14:00 годині. Вказану ухвалу суду було доставлено до кабінету представника позивача адвоката Морозової О. В. у підсистемі «Електронний суд» - 28 січня 2026 року, як це підтверджується відповідною карткою руху документу з підсистеми «Електронний суд». Отже, сторона позивача була належним чином повідомлена про дату та час судового засідання по цій справі, а саме – майже за 2 тижні до дати першого судового засідання по суті.
Друга ж неявка позивача та його представника у судове засідання 19 лютого 2026 року відбулась без подання відповідної заяви чи клопотання як таких. У матеріалах справи відсутні будь-які заяви чи клопотання сторони позивача, що стосуються проведення судового засідання від 19 лютого 2026 року без участі сторони позивача чи відкладення такого судового засідання, станом на дату його проведення.
Враховуючи першу неявку позивача 10 лютого 2026 року та другу неявку 19 лютого 2026 року, судом правомірно залишено позов без розгляду.
Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з огляду на наступне.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 263 ЦПК України установлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Ухвала суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам процесуального права, виходячи з наступного. 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України, яким встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільних процесуальних правовідносин та гарантії їх реалізації.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.
Згідно з частиною третьою статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки в судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Частиною п`ятою статті 223 ЦПК України передбачено, що у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився у підготовче засідання чи в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.
За змістом частини п`ятої статті 223 ЦПК України та пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України правом на залишення позову без розгляду суд наділений лише у разі повторної неявки належним чином повідомленого позивача, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і якщо його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.
Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (рішення ЄСПЛ від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії», заява № 11681/85, пункт 35, від 16 лютого 2017 року у справі «Каракуця проти України», заява № 18986/06).
Заявник із великим ступенем зацікавленості повинен проявляти інтерес про хід розгляду судом ініційованої ним справи. У разі відсутності обставин непереборної сили, ігнорування позивачем (заявником) протягом тривалого періоду часу судового провадження, відкритого за його позовною заявою (заявою, скаргою), свідчить про недобросовісну поведінку та порушення основоположних засад цивільного процесу.
Наведене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 25 вересня 2024 року у справі № 490/9587/18 (пункти 135-139).
Правове значення в такому разі має належне повідомлення позивача про день та час розгляду справи, повторність неявки в судове засідання та неподання заяви про розгляд справи за відсутності позивача (постанова Верховного Суду від 20 червня 2022 року у справі № 607/2015/17).
Подібні висновки сформульовано у постановах Верховного Суду від 11 січня 2023 року у справі № 500/3032/18, від 12 січня 2023 року у справі № 205/3009/16, від 14 лютого 2023 року у справі № 947/15909/21.
Отже, положення частини п`ятої статті 223 та пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України дисциплінують позивача як ініціатора судового розгляду, стимулюють його належно користуватися своїми процесуальними правами, щоб не допустити затягування розгляду справи.
Суд зобов`язаний припиняти недобросовісні дії позивача та залишати позов без розгляду у разі повторної неявки до суду належно повідомленого позивача, від якого не надійшло заяви про розгляд справи без його участі. Зазначене забезпечує дотримання судом строків розгляду справи та балансу інтересів сторін спору, зокрема забезпечує захист інтересів відповідача, який змушений витрачати час, кошти на свою чи представника явку в судові засідання (постанова Верховного Суду від 07 липня 2023 року в справі № 522/2301/19).
Залишення позову без розгляду – це форма закінчення розгляду судом справи без прийняття рішення суду по суті спору у зв`язку з виявленням обставин, які перешкоджають розгляду справи, але можуть бути усунуті в майбутньому, наслідком якої є можливість повторного звернення до суду з тотожним позовом.
Як вбачається з матеріалів справи, у червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації. 
Ухвалою Заставнівського районного суду Чернівецької області від 04 липня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання на 18 серпня 2025 року об 12:00 год.
В подальшому ухвалою Заставнівського районного суду Чернівецької області від 27 січня 2026 року закрито підготовче провадження та визначено дату судового засідання на 10 лютого 2026 року о 14:00 год.
Вказана ухвала суду від 27 січня 2026 року доставлена до електронного кабінету представника позивача ОСОБА_3 28 січня 2026 року о 08 годині 16 хвилини (підтверджується карткою руху документа в підсистемі «Електронний суд»).
Крім того, з картки руху документа в підсистемі «Електронний суд» вбачається, що судова повістка про виклик в судове засідання, яке призначене на 10 лютого 2026 року о 14:00 год, представнику позивача Морозовій О. В. доставлено до її електронного кабінету 04 лютого 2026 року 01:52 год. 
Згідно з протоколом судового засідання від 10 лютого 2026 року розгляд справи було відкладено на 19 лютого 2026 року о 10:00 год.
З довідки про доставку електронного документа вбачається, що судова повістка про виклик до суду надіслано представнику позивача Морозовій О. В. до її електронного кабінету та доставлено 14 лютого 2026 року о 18:04 год. 
Згідно з протоколом судового засідання від 19 лютого 2026 року позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_3 повторно не з`явилися в судове засідання, призначене на 19 лютого 2026 року.
Ухвалою Заставнівського районного суду Чернівецької області від 19 лютого 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.
Отже, представник позивача Морозова О. В. була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи у судових засіданнях, призначених на 10 лютого 2026 року та 19 лютого 2026 року, про що свідчать відомості про доставку судових повісток на вказані дати до її електронного кабінету в підсистемі «Електронний суд».
За правилом частини п`ятої статті 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.
Як вбачається з матеріалів справи заяви про розгляд справи за відсутності позивача та/або його представника до суду не надходило.
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що процесуальним обов`язком суду першої інстанції за встановлених апеляційним судом обставин щодо належного повідомлення позивача та його представника про час і місце судових засідань, повторної неявки позивача та його представника в судове засідання, відсутності заяви позивача чи його представника про розгляд справи за його відсутності, було залишення позову ОСОБА_1 без розгляду у зв`язку з повторною неявкою у судове засідання.
Колегія суддів, звертає увагу, що однією з підстав для залишення позову без розгляду є повторна, тобто двічі поспіль, неявка в судове засідання позивача, якщо від нього не надходило заяви про розгляд справи без його участі та існують перешкоди для такого розгляду.
При цьому позивач має бути належним чином і в установленому порядку повідомлений про дату, час і місце як першого, так і другого судового засідання, в яке він не з`явився.
Зазначені наслідки настають незалежно від причин повторної неявки, які можуть бути поважними. Навіть маючи докази поважності причин неявки позивача, суд залишає позов без розгляду, якщо нез`явлення позивача є перешкодою для розгляду справи. Тобто законодавець диференціює необхідність урахування судом поважності/неповажності причин неявки позивача до суду залежно від того, якою є неявка: першою чи повторною. Така диференціація обумовлена як необхідністю забезпечити дотримання прав позивача на участь у судовому засіданні у разі першої неявки за належного його повідомлення про час та місце судового засідання та поважності причин неявки, так і необхідністю введення певних обмежень з метою дотримання процесуальних строків розгляду справи, прав та інтересів іншої сторони, а тому саме позивач має продемонструвати свій процесуальний інтерес у як найшвидшому розгляді справи, а отже зобов`язаний у розумні інтервали цікавитися провадженням у справі.
Отже, норми частини п`ятої статті 223 та пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України дисциплінують позивача як ініціатора судового розгляду, стимулюють його належно користуватися своїми процесуальними правами, щоб не допустити затягування розгляду справи.
Тож, під час вирішення питання про залишення позову без розгляду правове значення має виключно належне повідомлення позивача про день та час розгляду справи, повторність неявки в судове засідання та неподання заяви про розгляд справи за відсутності позивача.
Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 757/23967/13-ц (провадження № 61-17220св18), від 28 жовтня 2021 року у справі № 465/6555/16 (провадження № 61-9020св21), від 12 травня 2022 року у справі № 645/5856/13-ц (провадження № 61-2876св21).
У постановах Верховного Суду від 11 січня 2023 року у справі № 500/3032/18 (провадження № 61-19742св21), від 12 січня 2023 року у справі № 205/3009/16 (провадження № 61-6033св22), від 14 лютого 2023 року у справі № 947/15909/21 (провадження № 61-10773св22) вказано, що причини повторної неявки позивача в судове засідання правового значення не мають, а обов`язковими умовами для застосування передбачених пунктом 3 частини першої статті 257 ЦПК України процесуальних наслідків повторної неявки позивача в судове засідання є одночасно його належне повідомлення про час і місце судового засідання та відсутність заяви позивача про розгляд справи без його участі у судовому засіданні. Правом на залишення позову без розгляду суд наділений лише у разі повторної неявки належним чином повідомленого позивача, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і якщо його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.
За встановлених апеляційним судом обставин справи ОСОБА_1 , як особа яка ініціювала провадження у справі, об`єктивно міг розраховувати на настання наслідків, визначених пунктом 3 частини першої статті 257 ЦПК України, у вигляді залишення його позову без розгляду в результаті його процесуальної поведінки.
Колегія суддів зазначає, що право позивача як особи, що подала позов та зацікавлена в його розгляді, не бути присутнім у судовому засіданні кореспондується з його обов`язком подати до суду відповідну заяву про розгляд справи за його відсутності. Отже, неявка повноважного представника позивача, належним чином повідомленого про час і місце розгляду справи, у судове засідання у разі неподання позивачем заяви про розгляд справи за його відсутності та неповідомлення причин такої неявки, можуть кваліфікуватися як необґрунтовані. Аналогічна позиція міститься у постанові Верховного Суду від 23 березня 2023 року у справі № 910/12184/20.
Також колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до частини другої статті 257 ЦПК України особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно.
З огляду на наведене відсутні підстави вважати, що права позивача на доступ до суду та справедливий судовий розгляд відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції є порушеними.
Отже, залишаючи без розгляду позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції правильно застосував приписи частини п`ятої статті 223, пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України та дійшов обґрунтованого висновку, що позивач та його представник, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, повторно не з`явилися в судове засідання і від них не надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності.
Посилання у апеляційній скарзі на неврахування судом першої інстанції клопотань про відкладення розгляду справи, причини неявки представника позивача в судові засідання не заслуговують на увагу, оскільки для залишення позову без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України поважність причин повторної неявки позивача (чи його представника) не має значення.
Колегія суддів підкреслює, що зазначене положення процесуального законодавства спрямоване на забезпечення балансу між правом особи на судовий захист та необхідністю дотримання процесуальної дисципліни. Якщо позивач вважає, що він має підстави для повторного звернення до суду, він може подати новий позов, дотримуючись встановлених законом вимог.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для залишення позову без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України, а, отже, й не дають підстав вважати порушенням судом першої інстанції норм процесуального права під час постановлення оскаржуваної ухвали.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалена з додержанням норм процесуального права, а тому не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Щодо стягнення витрат на професійну правову допомогу заявлену у відзиві.
Відповідно до частини першої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Встановлено, що професійну правничу допомогу ОСОБА_2 у суді апеляційної інстанції надавала адвокат Поляк М. В.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції надано: ордер на надання правничої допомоги серії СЕ №1126007 від 14.11.2025, договір про надання правничої допомоги №232/25 від 13.11.2025, звіт (акт) про надані послуги у зв`язку з розглядом справи від 14 квітня 2026 року, відповідно до якого загальна вартість наданих послуг складає 10 000 грн, а також квитанцію до прибуткового касового ордеру 14/26/04 від 14 квітня 2026 року про сплату 10 000 грн.
Колегія суддів, розподіляючи витрати, понесені відповідачем на професійну правничу допомогу, приходить до висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у додатковій постанові від 14 листопада 2018 року у справі №753/15687/15.
Верховний Суд у справах №905/1795/18 та №922/2685/19 неодноразово зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №206/6537/19 (провадження №61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Аналогічні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. Наведене узгоджується з висновками викладеними в додатковій постанові Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі №910/5724/23. Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24 січня 2022 року у справі №911/2737/17.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 10 000 грн є завищеними, належним чином не обґрунтованими та становлять надмірний тягар для позивача, що суперечить принципу розподілу судових витрат.
З огляду на викладене, враховуючи складність цієї справи та обсяг виконаних адвокатом робіт, дотримуючись критерію розумності розміру понесених стороною витрат, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з позивача на користь відповідача 6 000 грн на відшкодування судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги в суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Морозова Оксана Володимирівна, залишити без задоволення.
Ухвалу Заставнівського районного суду Чернівецької області від 19 лютого 2026 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , судові витрати за надання професійної правничої допомоги у суді апеляційної інстанції в розмірі 6 000 гривень.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 06 травня 2026 року.

Суддя-доповідач       І. М. Литвинюк

Судді:        І. Н. Лисак 

І. Б. Перепелюк