ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 953/3041/24
Номер провадження 22-ц/818/438/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Маміної О.В., Яцини В.Б.,
за участю:
секретаря судового засідання Візіра О.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 09 червня 2025 року в складі судді Бородіної Н.М. по справі № 953/3041/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.
Позов мотивовано тим, що 18 травня 2021 року між ним та ОСОБА_1 був укладений договір позики, відповідно до якого остання отримала позику 3 175 633 грн, що за курсом НБУ на 17 травня 2021 року еквівалентно 115 000 дол. США строком до 28 травня 2021 року. 
Договір забезпечено порукою ОСОБА_3 .
Відповідачка не виконала своїх зобов`язань з повернення коштів, з огляду на що ОСОБА_2 просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 заборгованість за договором позики з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних в загальній сумі 5 983 898,91 грн.
04 червня 2024 року ОСОБА_1 , подала відзив, в якому проти заявлених вимог заперечувала.
Відзив мотивовано недобросовісністю дій позивача. Між сторонами був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , проте не оформлений у зв`язку із наявним обтяженням, накладеним ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 27 травня 2021 року по справі № 953/8531/21. 
Вказувала про відсутність підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України, оскільки суму боргу надано в іноземній валюті. 
Посилалась на існування форс-мажорних обставин зумовлених військовою агресією РФ проти України. Також на період воєнного стану в Україні положення ст. 625 ЦК України до позичальників не застосовуються.
У відзиві від 16 грудня 2024 року ОСОБА_3 проти заявлених вимог заперечував, оскільки між сторонами був насправді укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . 
Вказував, що кошти за правочином використовувалися не в інтересах сім`ї, а тому у нього відсутній його солідарний обов`язок перед позивачем. Просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 09 червня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики, з урахуванням інфляційних втрат та 3 % річних в загальній сумі 4 906 388 грн 43 коп., а також судові витрати в загальній сумі 28743 грн 60 коп. - по 7185 грн 90 коп. з кожного відповідача.
В іншій частині в задоволені позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір позики укладено одним із подружжя за згодою іншого з подружжя, суд дійшов висновку, що такий договір вчинений в інтересах сім`ї, а відповідачі є солідарними боржниками за зобов`язаннями, що виникли з цього договору. Оскільки відповідачі взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконали, з них підлягає стягненню сума боргу у гривнях, визначена еквівалентно за курсом продажу долара США на день пред`явлення позову, що становить 4 551 300,00 грн. 
Зважаючи на положення п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України стягненню підлягає інфляційні втрати за період з червня 2021 року по 23 лютого 2022 року в сумі 301 786,36 грн та 3% річних за період з 29 травня 2021 року по 23 лютого 2022 року в сумі 100 328,07 грн. Також, суд першої інстанції не вбачав підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності, оскільки згідно з пп.12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України на період дії карантину такі строки продовжується, на період воєнного стану - зупиняється.
На вказане судове рішення 09 липня 2025 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Хоміч Артем Анатолійович, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила рішення суду першої інстанції у частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних, стягнення витрат на правничу допомогу в повному заявленому розмірі скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у межах основного зобов`язання за договором позики в сумі 3 175 633,00 грн та зменшити суму витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідачів, до співмірного, розумного та обґрунтованого рівня згідно з положеннями ст. 137 ЦПК України.
Апеляційна скарга мотивована тим, що спірний договір позики, укладений між сторонами, за своєю юридичною природою не відповідає суті реальних правовідносин, що фактично склалися.
Укладення зазначеного договору позики та договору іпотеки мало за мету приховати дійсні наміри сторін — укладення угоди купівлі - продажу квартири, що підтверджується фактичним переданням майна позивачу, його користуванням квартирою, забороною навіть реєструвати місце проживання в цьому житлі, участю обох сторін у судовому процесі 953/8531/21 з метою зняття арештів та легалізації переходу прав власності. 
Позовна заява була подана лише у 2024 році, причому це відбулося вже після остаточного завершення розгляду пов`язаної справи № 953/8531/21, у якій ОСОБА_2 намагався витребувати об`єкт нерухомості, що, фактично, був предметом домовленостей між сторонами.
Суд першої інстанції збільшив обсяг боргового зобов`язання шляхом перерахунку фіксованої гривневої суми позики відповідно до валютного курсу, а потім додатково нарахував інфляційні втрати та проценти як санкції, що, у сукупності, призвело до необґрунтованого множинного покладення фінансової відповідальності на відповідачів.
Зазначала про необґрунтованість розміру заявлений позивачем витрат на правничу допомогу. Факт часткового задоволення позову (82,55%) не може бути єдиною підставою для повного відшкодування заявленої суми витрат, адже вартісний розмір гонорару підлягає співвіднесенню не лише з результатом, а і з конкретною процесуальною роботою, витраченим часом, а також фінансовим становищем іншої сторони.
Також, судом першої інстанції залишено поза увагою необхідність виклику і допиту у судовому засіданні ОСОБА_4 — особи, яка має безпосереднє знання про критично важливі факти, зокрема щодо джерел походження грошових коштів, які стали предметом позики, та реального фінансового й майнового становища позивача у момент виникнення зобов`язання.
04 червня 2024 року ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду залишити без змін.
Відзив мотивовано тим, що відповідачі не надали належних доказів про існування будь-яких правочинів, відмінних від договору позики та іпотеки.
Протягом майже чотирьох років з травня 2021 року і до моменту розгляду справи в суді, ОСОБА_1 не висувала буд-яких заперечень чи претензій з приводу існування договору позики та іпотеки або їх змісту. В судових засіданнях ОСОБА_3 визнав і підтвердив, що грошові кошти були отримані від позивача, а квартира дотепер перебуває у власності ОСОБА_1 .
Посилання ОСОБА_1 на надання йому та його батьку права користування квартирою не може слугувати підтвердженням існування іншого правочину, відмінного від позики, оскільки користування квартирою не надає обсяг прав, що дозволяє реалізовувати право власності на квартиру. До того ж, доступ до квартири був наданий ОСОБА_1 на виконання п. 8 договору іпотеки від 18 травня 2021 року для фактичного контролю за предметом іпотеки.
Валютою позики по договору від 18 травня 2021 року сторонами була визначена гривня.
Умовами договору позики передбачен коригування суми позики у разі знецінення гривні по відношенню до долара США більш ніж на 1% на день проведення розрахунків. На момент укладання договору позики курс гривні по відношенню до долара США складав 27,6142 грн, а при зверненні до суду - 39,1676 грн, тобто зростання курсу перевищило 41 %, що стало підставою для перерахунку суми позики.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що на дату рішення суду позика не повернута, тобто має місце прострочення виконання грошового зобов`язання, тому стягнення інфляційних витрат та 3% річних за період, що передував воєнному стану є правомірним.
Стягнення витрати на правничу допомогу у розмірі 20637,50 грн відповідає вимогам співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт.
Провадження в суді першої інстанції тривало 14 місяців, було призначено 16 судових засіданнь, що не дає змогу визначити дане провадження справою незначної складності; Адвокат 13 разів з`являвся на призначені судові засідання, ціна позову складає 5 983 898,91 грн, справа не є малозначною справою , а також адвокатом опрацьований значний масив документів по справі.
У судове засідання апеляційного суду сторони-учасники судового розгляду не з`явилися. 
Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 18 червня 2026 року, надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників: 
ОСОБА_2 – повідомлений через представника, крім того про день, час та місце судового засідання учасника повідомлено відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України (а.с. 83, т. 2), рекомендоване поштове повідомлення прибуло до логістичного центру у місті Дніпро 10 червня 2026 року;
ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , отримано в електронному кабінеті 06 червня 2026 року (а.с. 87, т. 2);
ОСОБА_1 отримано в електронному кабінеті 06 червня 2026 року (а.с. 84, т. 2);
ОСОБА_3 отримано в електронному кабінеті 06 червня 2026 року (а.с. 85, т. 2);
Хомічем Артемом Анатолійовичем, який діє в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , отримано в електронному кабінеті 06 червня 2026 року (а.с. 86, т. 2).
27 травня надійшла від ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи без участі.
18 червня 2026 року о 15:20 год. від ОСОБА_3 надійшла заява про перенесення судового засідання у зв`язку із значною затримкою судового засідання, призначеного на 18 червня 2026 року на 15:05 год. через невідкладні сімейні обставини.
18 червня 2026 року о 17:53 год. надійшло клопотання від представника ОСОБА_1 адвоката Хоміча А.А. про відкладення розгляду справи, призначеного на 18 червня 2026 року на 15:05 год. через невідкладні сімейні обставини з проханням визначити наступну дату та час з розрахунку на те, щоб судове засідання відбулося в робочий час в рамках законодавства.
Відповідно до ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципів) цивільного судочинства, окрім іншого, є верховенство права, розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.
Згідно з частиною 1 статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.
На осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.
Представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Хоміча А.А. у судових засіданнях 30 квітня 2026 року та 04 червня 2026 року було заявлено клопотання про перенесення судового засідання через оголошену у місті Харкові повітряну тривогу, які було задоволено, розгляд справи відкладено на 18 червня 2026 року.
Через значне навантаження дотриматися графіку призначених до розгляду справ не видається можливим, з огляду на що розгляд справи відбувся із значною затримкою. Під час розгляду справи повітряну тривогу у місті Харкові було скасовано. 
Оскільки клопотання про відкладення судового розгляду, призначеного на 18 червня 2026 року з належним обґрунтуванням поважних причин неявки в судове засідання ОСОБА_3 та представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Хоміча А.А. не надано, колегія суддів ухвалила відмовити у його задоволенні.
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з такого.
Судом встановлено, що 18 травня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, за яким остання отримує у власність грошові кошти у розмірі 3 175 633 грн, що за курсом НБУ на 17 травня 2021 року еквівалентно 115000 дол. США, а позичальник зобов`язується повернути кошти на умовах та в строки визначені цим договором (том 1, а.с. 10-11).
За Пунктом 2 договору сторони узгодили, що договір позики є безпроцентним, строк повернення позики не пізніше 29 травня 2021 року. У разі знецінення гривні по офіційному курсу НБУ по відношенню до долара США більш ніж на 1%, сума позики підлягає коригуванню в бік збільшення відповідно до курсу НБУ на день проведення розрахунків.
Пунктом 4 договору передбачено, що для забезпечення виконання цього договору сторони мають укласти договір іпотеки на належну позичальнику квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .
За п.8 договору позикодавець після повернення йому повної суми позики, надає позичальнику власноруч складену розписку про одержання грошей. Без цієї розписки борг вважає таким, що не повернутий.
Пунктом 7 договору передбачено, що сторони розуміють природу цього правочину, цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним).
Договір є підписаний сторонами, а також ОСОБА_3 .
В забезпечення виконання зобов`язань за договором 18 травня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 . Договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Непочатих В.В. (том 1, а.с. 21-24).
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частини перша, друга статті 509 ЦК України).
Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Верховний Суд звертає увагу на те, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).
За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Зміст статті 541 ЦК України свідчить про те, що солідарне зобов`язання виникає лише у випадках, встановлених договором або законом. Тобто солідарні зобов`язання виникають лише у випадках, передбачених договором чи актом чинного законодавства.
До вказаного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 05 червня 2018 року у справі № 243/10982/15-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17, від 23 січня 2019 року у справі № 712/21651/12, на які зокрема заявник посилається в своїй касаційній скарзі.
Письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику (постанови Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц, від 24 січня 2024 року у справі № 686/18121/21, від 04 лютого 2026 року у справі № 459/2030/21).
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. 
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Відповідно до статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Згідно з частинами першою та другою статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Тлумачення частини другої статті 524 та частини другої статті 533 ЦК України дозволяє зробити висновок, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Таким чином, ЦК України надає сторонам договору можливість встановити «валютне застереження» у вигляді грошового еквівалента в іноземній валюті при укладенні договору. При цьому грошовий еквівалент в іноземній валюті буде виступати складовим елементом ціни в договорі.
За загальним правилом при наявності «валютного застереження», тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Інші правила визначення суми платежу можуть встановлюватися, зважаючи на прямий припис в частині другій статті 533 ЦК України, тільки договором, законом чи іншими нормативно-правовими актами.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати (див. постанови Великої палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15 (провадження № 14-68цс18), від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15 (провадження № 14-16цс18)).
Традиційним в доктрині приватного права та судовій практиці є розмежування валюти боргу та валюти платежу як елементів грошового зобов`язання. Валюта боргу - це грошові одиниці, в яких обчислена сума зобов`язання (що дозволяє визначити його ціннісне значення). У свою чергу, під валютою платежу розуміються грошові знаки, які є засобом погашення грошового зобов`язання і в яких повинне здійснюватися його фактичне виконання. За загальним правилом при наявності «валютного застереження», тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2019 року в справі № 755/9348/15-ц (провадження № 61-30272св18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21)).
Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 625 ЦК України).
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)).
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (див. постанову Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 760/15679/15 (провадження № 61-504св19)).
Індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15, постанову Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-474цс16, постанову Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1672цс16, постанову Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року в справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19) зазначено, що: «оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти».
Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 09 червня 2021 року в справі № 361/4822/18 (провадження № 61-12756св19)).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 серпня 2023 року в справі № 753/369/21 (провадження № 61-5785св23) вказано, що «оскільки апеляційний суд установив, що валютою зобов`язання між сторонами є гривня з вираженням її еквіваленту в іноземній валюті (доларах США), а відповідачка вказану обставину в касаційній скарзі не заперечувала, то втрати позивача в цій справі від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Тому в задоволенні позовної вимоги про стягнення інфляційних втрат слід відмовити саме в зв`язку з її безпідставністю».
У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя, четверта статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).
Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_2 вказував, що ним надано у борг 3 175 633,00 грн, що на час укладання договору становило 115000 доларів США. Умовами договору було передбачено, що у разі знецінення гривні по офіційному курсу НБУ по відношенню до долара США більш ніж на 1%, сума позики підлягає коригуванню в бік збільшення відповідно до курсу НБУ на день проведення розрахунків, у зв`язку з чим стягненню підлягає 4 504 274 грн. Також, позивачем заявлено вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних.
Оцінюючи обґрунтованість позовних вимог, судова колегія вважає, що одночасне стягнення суми боргу, визначеної станом на час пред`явлення позову відповідно до валютного курсу та стягнення інфляційних втрат не відповідає засадам розумності, справедливості. Втрати позивача в цій справі від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти, а тому додаткове нарахування індексу інфляції фактично є подвійним стягненням. 
За таких обставин судова колегія не вбачає підстав для стягнення з відповідачів інфляційних втрат.
Щодо стягнення 3% річних, то судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для їх стягнення за період з 29 травня 2021 року по 23 лютого 2022 року, проте вважає, що стягненню підлягає (3175633,00 грн х 3%)/365 х 270 = 70472,95 грн.
Отже, за таких обставин з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики у розмірі 4 574 746, 95 грн 
Доводи про удаваність правочину судова колегія оцінює критично, оскільки належних та допустимих доказів укладання саме договору купівлі-продажу нерухомості стороною відповідача не надано. Дій, що до зміни власника, реєстрації або зняття з реєстрації осіб у квартирі тощо матеріали справи не містять.
Щодо витрат на правничу допомогу, то судова колегія керується таким.
Відповідно до положень частини 1, пунктів 1, 4 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частин 1 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно статті 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.
У випадку, визначеному частиною 2 цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.
Відповідно до частини 1 статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
Як установлено в частині 2 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
З аналізу частини 3 статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин 5 та 6 статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19), постанові від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс21) та постанові від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22).
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» за заявою № 58442/00, щодо судових витрат зазначено, що за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04, пункт 268) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Відповідно до положень статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.
Частинами 1, 2 статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати.
Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема, наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо.
Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (пункти 133-134 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).
У разі недотримання вимог частини 4 статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.
У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі. 
Відповідні висновки щодо того, що фактичними витратами на правову допомогу є, в тому числі, витрати, оплата яких буде здійснена в майбутньому ЄСПЛ виклав, зокрема, у справі «Теб`єті Мюхафізе Кемійветі та Ісрафілов проти Азербайджану» (заява № 37083/03, пункт 106).,
Як вбачається з Договору про надання правової допомоги від 01 квітня 2024 року, інтереси ОСОБА_2 представляв адвокат Наливайко Є.О. (том 1, а.с. 34).
Відповідно до вказаного договору сторонами погоджено розмір гонорару у сумі 25000 грн.
12 квітня 2024 року на виконання договору про надання правової допомоги складено акт, за яким адвокатом надано такі послуги – вивчення документів (договір позики, договір іпотеки, процесуальні документи з реєстру тішень по справам № 643/1540/19 та № 953/8531/21), надання усної консультації - 5000,00 грн. (фіксований розмір); складання позовної заяви та заяви про забезпечення позову, розрахунок інфляційних втрат та річних процентів - 5000,00 грн (фіксований розмір); копіювання документів, сплата судових зборів, подання позову - 2000,00 грн (фіксований розмір). Авансовані заплановані послуги: - участь у судових засіданнях в суді першої інстанції (не більше 5 і незалежно від тривалості), складання відповіді на відзив, заперечень - 13000,00 грн (фіксований розмір) (том 1, а.с. 35).
04 квітня 2024 року на виконання угоди ОСОБА_2 сплачено 25000 грн (том 1, а.с. 36)
Оцінюючи пропорційність та співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, взявши до уваги рівень складності, обсяг підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, виходячи із засад розумності та справедливості, судова колегія вважає, що стягненню підлягає 10000 грн витрат на правничу допомогу. 
Відповідно до статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Виходячи з наведеного, рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом зменшення суми, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 з 4 906 388,43 грн до 4 577 746,95 грн.
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
При зверненні до суду позивачем сплачено 15140 грн (том 1, а.с. 4). Оскільки позов задоволено частково (76,50 %), позивачу має бути компенсовано 11582,1 грн судового збору, а саме по 5791,05 грн з кожного відповідача.
При зверненні до суду з апеляційною скаргою на підставі ухвали суду від 29 липня 2025 року ОСОБА_1 сплачено 18168 грн судового збору (том 2, а.с. 31).
Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, а саме загальну суму заборгованості зменшено на 328 641,48 грн, що становить 5,49 % від усіх заявлених вимог, відповідачці має бути компенсовано 997,42 грн судового збору.
За частиною 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Отже, на підставі частини 10 статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 5791,05 - 997,42 = 4793,63 грн судового збору.
Також, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 18 168 грн (том 2, а.с. 31). Між тим, зважаючи, що відповідачка оскаржувала рішення частково, судовий збір мав становити 5254,75 грн, тобто апелянтом сплачено судовий збір у більшому обсязі на 12913,25 грн, ніж встановлено законом.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду у разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом;
Згідно з частиною 5 статті 7 Закону України «Про судовий збір» повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики.
Порядок повернення судового збору врегульовано наказом Мінфіну «Про затвердження Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів» від 03 вересня 2013 року № 787 (далі - Порядок).
Пунктом 5 вказаного Порядку зокрема передбачено, що Повернення (перерахування) помилково або надміру зарахованих до бюджету або повернення на єдиний рахунок (у разі його використання) податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів, або перерахування між видами доходів і бюджетів коштів, помилково та/або надміру зарахованих до відповідних бюджетів через єдиний рахунок, здійснюється за поданням (висновком, повідомленням) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету.
У разі повернення (перерахування) помилково або надміру зарахованих до бюджету зборів, платежів та інших доходів бюджетів (крім зборів та платежів, контроль за справлянням яких покладено на органи ДПС та органи Держмитслужби) орган, що контролює справляння надходжень бюджету, засобами системи Казначейства формує подання в електронній формі згідно з додатком 1 до цього Порядку та подає його до відповідного головного управління Казначейства за місцем зарахування платежу до бюджету, Казначейства.
Ураховуючи викладене, у справі наявні підстави для повернення відповідачці надміру сплачених 12913,25 грн судового збору.
Керуючись, ст. ст. 367, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 09 червня 2025 року змінити.
Зменшити розмір заборгованості, стягнутої солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 з 4 906 388 грн 43 коп. до 4 574 746 (чотири мільйона п`ятсот сімдесят чотири тисяч сімсот сорок шість) грн 95 коп.
Провести перерозподіл судових витрат.
Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 5791 (п`ять тисяч сімсот дев`яносто одна) грн 05 коп. та 5000 (п`ять тисяч) грн витрат на правничу допомогу. 
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 4793 (чотири тисячі сімсот дев`яносто три) грн 63 коп. судового збору та 5000 (п`ять тисяч) грн витрат на правничу допомогу. 
Зобов`язати Головне управління державної казначейської служби України у Харківській області повернути ОСОБА_1 надмірно сплачений судовий збір у розмірі 12913 (дванадцять тисяч дев`ятсот тринадцять) грн 25 коп., сплачений згідно з квитанцією 42А9-1ХАН-НХ2М - 1М4Н від 08 серпня 2025 року, що внесений на номер рахунку отримувача (стандарт IBAN) - UA398999980313161206080020661, отримувач коштів - ГУК Харків обл/мХар Основ"ян/22030101; код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 37874947; банк отримувача: Казначейство України (ел. адм. подат.).
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 

Повний текст судового рішення складено 22 червня 2026 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина