Постанова
Іменем України

24 червня 2026 року 
м. Київ 

справа № 372/4480/24
провадження № 61-3799св26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючий - Крат В. І. (суддя-доповідач), 
судді: Гудима Д. А., Дундар І. О., Краснощоков Є. В., Пархоменко П. І.,

учасники справи:
позивач -      ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
треті особи: Українська міська рада Обухівського району Київської області, приватний нотаріус Щур Надія Романівна, Управління Держгеокадастру в Обухівському районі Київської області, ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2026 року (повне судове рішення складено 20 лютого 2026 року) в складі колегії суддів Борисової О. В., Ратнікової В. М., Рейнарт І. М., 

Історія справи
Короткий зміст позову

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Українська міська рада Обухівського району Київської області, приватний нотаріус Щур Н. Р., Управління Держгеокадастру в Обухівському районі Київської області, ОСОБА_4 , про визнання недійсним договору дарування, скасування права власності, державної реєстрації земельної ділянки та кадастрового номера.

Позов мотивований тим, що позивачці на підставі рішення Трипільської сільської ради передано у приватну власність земельні ділянки в загальному розмірі 0,684 га, з них: для ведення особистого селянського господарства - 0,434 га, та для будівництва і обслуговування жилого будинку, госп.будівель і споруд - 0,25 га, що підтверджується Державним актом серії Р1 № 242373 та знаходяться по АДРЕСА_1 .

Вказані земельні ділянки використовувались та використовуються позивачкою за призначенням, мають зовнішні межі, відповідні межові знаки. Будь-яких претензій з приводу користування та володіння зазначених земельних ділянок суміжними землевласниками не висувалося.

У 2024 році позивачка звернулася до інженера-землевпорядника для виготовлення технічної документації, присвоєння кадастрового номеру та внесення відомостей до Державного земельного кадастру. Щодо земельної ділянки розміром 0,2050 га державним кадастровим реєстратором прийнято рішення про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, зокрема, з підстав розташування в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини, з кадастровим номером 3223188000:01:057:0039. Площа перетину (накладення) становить 42,3432 %.

Позивачка уважала, що наявність реєстрації згаданої вище земельної ділянки у Державному земельному кадастрі порушує права щодо вільного володіння та користування земельною ділянкою для ведення особистого селянського господарства площею 0,2050 га. Можливо припустити, що оскільки під час розроблення технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель не було враховано наявність на території Трипільської сільської ради Обухівського району Київської області належної їй земельної ділянки, право власності на яку у встановленому законом порядку позивачка набула у 2002 році, то внаслідок такої помилки була неправильно сформована земельна ділянка площею 0,1342 га відповідача ОСОБА_2 .

З метою досудового врегулювання спору нею здійснено в травні 2024 року спочатку усне, а потім в липні 2024 року письмове звернення до ОСОБА_2 , який не лише проігнорував таке звернення, а й не повідомив про укладення відповідного договору дарування та зміну власника з нього на іншу особу, а саме відповідачку ОСОБА_3 .

Тому укладений відповідачами договір дарування земельної ділянки, право власності на яку могло б бути скасованим рішенням суду в інтересах позивача, є нічим іншим, як фраудаторним правочином, оскільки він вчинений відповідачами на шкоду її інтересам, а, відтак, є таким що порушує публічний порядок.

ОСОБА_1 просила:
визнати недійсним та скасувати право власності та державну реєстрацію, а також закрити Поземельну книгу із скасуванням кадастрового номера, на земельну ділянку з кадастровим номером 3223188000:01:057:0039, площею 0,1342 га що нині належить ОСОБА_3 , яка розташована в с. Трипілля Обухівського району Київської області;
визнати недійсним договір дарування від 22 травня 2024 року № 15069, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Щур Н. Р.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Рішенням Обухівського районного суду Київської області в складі судді Висоцької Г. В., від 16 червня 2025 року: 
позов ОСОБА_1 задоволено;
визнано недійсним та скасувати право власності та державну реєстрацію, а також закрито Поземельну книгу із скасуванням кадастрового номера, на земельну ділянку з кадастровим номером 3223188000:01:057:0039, площею 0,1342 га, що нині належить на праві власності ОСОБА_3 , яка розташована в с. Трипілля Обухівського району Київської області;
визнано недійсним договір дарування від 22 травня 2024 року № 1506, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Щур Н. Р.;
стягнуто із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 422,40 грн по 1 211,20 грн з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
в травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до спеціаліста інженера-землевпорядника ФОП ОСОБА_4 з метою виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі на місцевості, присвоєння кадастрового номеру та внесення відомостей до Державного земельного кадастру. Відносно земельних ділянок 0,25 га з призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, госп.будівель і споруд та земельної ділянки 0,2295 га для ведення особистого селянського господарства проблем та перешкод не виникло, їм присвоєно відповідні кадастрові номера: 3223188000:01:057:0044 та 3223188000:01:060:0029.
однак, Державним кадастровим реєстратором відділу № 5 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області, винесено рішення за № РВ-7400176642024 від 27 червня 2024 року, яким розглянуто заяву про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 17 червня 2024 року (реєстраційний ЗВ-9703754102024) разом з доданими до неї документами та відповідно до Порядку ведення Державного земельного кадастру прийнято рішення про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, зокрема, з підстав розташування в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати розміром 0,2050 га, іншої земельної ділянки або її частини, з кадастровим номером 3223188000:01:057:0039. Площа перетину (накладення) становить 42,3432 %, що підтверджується вказаним Рішенням про відмову № РВ-7400176642024 від 27 червня 2024 року. Земельна ділянка з кадастровим номером 3223188000:01:057:0039 на момент відмови перебувала у власності ОСОБА_2 . Наявність реєстрації згаданої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі порушує права позивачки щодо вільного володіння та користування земельною ділянкою для ведення особистого селянського господарства площею 0,2050 га. Зазначене створює перешкоди у володінні та користуванні належним позивачці майном, оскільки остання позбавлена можливості встановити (відновити) межі своєї земельної ділянки в натурі (на місцевості), а також провести державну реєстрацію земельної ділянки в Державному земельному кадастрі та провести державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень;
при виділенні відповідачу ОСОБА_2 земельної ділянки, органом місцевого самоврядування було порушено порядок та умови виділення такої, та не враховано наявність на території Трипільської сільської ради Обухівського району Київської області належної позивачці земельної ділянки площею, право власності на яку у встановленому законом порядку вона набула у 2002 році, і як наслідок - неправильно сформована земельна ділянка площею 0,1342 га відповідача ОСОБА_6 
22 травня 2024 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування земельної ділянки від 22 травня 2024 року за реєстровим №1506, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Щур Н. Р., предметом якого є земельна ділянка 3223188000:01:057:0039. 
таким чином частина земельної ділянки вибула з володіння позивачки поза її волею і тим самим зі сторони відповідачів було порушено право власності позивача на спірну земельну ділянку. Порушене право власності підлягає захисту в судовому порядку;
щодо вимоги позивачки про визнання недійсним договору дарування від 22 травня 2024 року № 15069, укладеного між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом, то в зв`язку із тим, що суд раніше в цьому рішення вже прийшов до висновку про порушення органом місцевого самоврядування порядку та умов виділення земельної ділянки відповідачу ОСОБА_2 , то очевидно, що всі наступні правочини, вчинені після, є недійсними;
до повноважень управлінь (відділів) Держгеокадастру належить здійснення державної реєстрації земельних ділянок та скасування такої реєстрації. У зв`язку з викладеним, зважаючи на встановлення протиправності рішення про створення земельної ділянки 3223188000:01:057:0039, до складу якої включено земельну ділянку, належну позивачці, відновлення порушених прав позивачки можливо лише шляхом скасування державної реєстрації речового права на нерухоме майно та шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки кадастровий номер 3223188000:01:057:0039, а також шляхом закриття Поземельної книги із скасуванням кадастрового номера. Згідно із Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду щодо недійсності правочину не зумовлює виникнення обов`язку скасування запису про державну реєстрацію права власності на відповідний об`єкт. Запис про скасування державної реєстрації прав вноситься до Державного реєстру речових прав саме на підставі рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав. З урахуванням цього, у відповідності до вимог законодавства, суд вважав за можливе визнати недійсним та скасувати право власності та державну реєстрацію, а також закрити Поземельну книгу із скасуванням кадастрового номера, на земельну ділянку з кадастровим номером 3223188000:01:057:0039, площею 0,1342 га що нині належить ОСОБА_3 , яка розташована в с. Трипілля Обухівського району Київської області, а також визнати недійсним договір дарування від 22 травня 2024 року. На думку суду, це буде належним способом захисту порушеного права власності позивачки на спірну земельну ділянку.

Додатковим рішенням Обухівського районного суду Київської області в складі судді Висоцької Г. В., від 20 червня 2025 року стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 20 000 грн по 10 000 грн з кожного.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу до суду позивачкою надано копії наступних документів: договір про надання правової допомоги від 15 серпня 2024 року, акт виконаних робіт від 16 червня 2025 року, квитанція до прибуткового касового ордеру № 21/08/24;
відповідач заперечень не висловив в формі, передбаченій ЦПК України;
дослідивши подані документи, суд зробив висновок, що подана заява підлягає задоволенню, а саме з відповідачів на користь позивачки підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 20 000 грн, оскільки сума є співмірною і не виходить за межі розумних витрат, оцінюючи критерії складності справи, кількості зібраних доказів та кількості судових засідань.

Короткий зміст судового рішень суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 12 лютого 2026 року:
апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено;
рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 червня 2025 року та додаткове рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 червня 2025 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено;
стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору понесені в суді апеляційної інстанції у розмірі 2 906,90 грн.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що належним способом захисту порушеного права власності позивачки на спірну земельну ділянку буде визнання недійсним та скасування права власності та державної реєстрації, скасування кадастрового номера на земельну ділянку та визнання недійсним договору дарування;
проте, Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14 (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55)). Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин;
у справі, яка переглядається, позивач звернулася до суду з позовом про скасування державної реєстрації земельної ділянки з одночасним скасуванням кадастрового номеру, з посиланням на те, що належна на праві власності відповідачу земельна ділянка з кадастровим номером 3223188000:01:057:0039 частково накладається на земельну ділянку, належну їй. У своїх висновках Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача. Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право;
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі №446/478/19 (провадження № 14-90цс23) також вказала, що у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 74), від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (пункт 148);
у цій справі на належну позивачу земельну ділянку частково накладається земельна ділянка, яка належить відповідачу ОСОБА_3 , право власності у якої виникло на підставі договору дарування;
у пункті 145 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19 (провадження № 14-90цс23) зазначено, що «[…] у спорах з подібними обставинами належним способом захисту є віндикаційний позов про витребування частини земельної ділянки, що накладається». У цій постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що витребування як належний спосіб захисту у цій справі не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки площею 0,1259 га, така вимога може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається на смугу відведення залізниці. Для вирішення подібних спорів земельна ділянка (підстави для витребування якої наявні - тобто така земельна ділянка накладається на смугу відведення залізниці) має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»). Тому в контексті обставин цієї справи та заявлених позовних вимог належним (правомірним) способом захисту може бути позов речово-правового характеру, зокрема віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, що належить на праві постійного користування АТ «Укрзалізниця» та накладається на земельну ділянку, що знаходиться у власності Особи». Отже, належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов;
за таких обставинах, в контексті обставин цієї справи та заявлених позовних вимог належним (правомірним) способом захисту є позов речово-правового характеру, зокрема віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, що належить на праві власності ОСОБА_1 та накладається на земельну ділянку, що знаходяться у власності відповідача. Такий позов у цій справі не заявлено. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 червня 2025 року №363/2005/21, від 04 лютого 2026 року у справі №525/1057/19;
обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 (пункт 155)). Таким чином, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації земельної ділянки з одночасним скасуванням кадастрового номеру земельної ділянок, а також у визнанні договору недійсним з підстав фраудаторності належить відмовити з огляду на обрання позивачем неналежного способу захисту.

Аргументи учасників справи

19 березня 2026 року  ОСОБА_7 засобами поштового зв`язку подала касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2026 року(повне судове рішення складено 20 лютого 2026 року), в якій просила:
постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2026 року скасувати;
рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 червня 2025 року залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що:
зважаючи на встановлення протиправності рішення про створення земельної ділянки 3223188000:01:057:0039, до складу якої включено земельну ділянку, належну мені, варто вказати що моє право при здійсненні державної реєстрації права власності на земельну ділянку, кадастровий номер 3223188000:01:057:0039, як землевласника, порушені на підставі визнаних протиправними та скасованих судом розпоряджень та наказів, тому відновлення порушених прав позивача можливо лише шляхом скасування державної реєстрації речового права на нерухоме майно та шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки кадастровий номер 3223188000:01:057:0039, а також шляхом закриття Поземельної книги із скасуванням кадастрового номера;
для витребування майна, оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскарження всього ланцюга договорів та інших правочинів щодо спірного майна не є ефективним способом захисту прав; при цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна із чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним; таке рішення за умови його невідповідності закону не зумовлює правових наслідків, на які воно спрямоване;
укладення договору дарування земельної ділянки вже після усного та письмового намагання врегулювати спір є ознаками нікчемності договору дарування від 22 травня 2024 року № 15069. Укладений відповідачами договір дарування земельної ділянки, право власності на яку могло б бути скасованим рішенням суду в моїх інтересах як позивача, є нічим іншим, як фраудаторним правочином, оскільки, на мою думку, він вчинений відповідачами на шкоду моїм інтересам, а, відтак, є таким що порушує публічний порядок. Визнання недійсним договору дарування від 22 травня 2024 року є ефективним способом захисту порушеного права;
за позицією суду апеляційної інстанції саме задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призведе до ефективного захисту прав власника, про те позивачка не може погодитися з зазначеними висновками суду та відповідними посиланнями на правові норми Верховного Суду. Головною помилкою є невірне визначення правовідносин між сторонами, адже в цьому випадку йде мова не про накладення двох земельних ділянок, що перебувають у приватній власності двох осіб, а здійснення відповідачем, приватизації земельної ділянки, яка була раніше виділена позивачці у власність, про те з об`єктивних причин відомості про неї не були внесені до Державного земельного кадастру;
суд апеляційної інстанції не з`ясував, чи скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є ефективним способом відновленням порушеного права позивача з урахуванням встановлених судом першої інстанції обставин справи.
Суд апеляційної інстанції не врахував що преюдиційного значення набувають лише встановлені судовим рішенням факти, а не правові висновки суду та /або результати конкретної справи. Така правова позиція є сталою та неодноразово підтверджувалася правовими висновками Верховного Суду, зокрема постановою від 03 серпня 2021 року у справі № 160/5671/21. Суд проігнорував той факт, що наявність у відомостях державного земельного кадастру зареєстрованої на ім`я відповідача земельної ділянки, яка перетинається з належною мені земельною ділянкою та є перешкодою для її відповідної реєстрації та за висновками державного реєстратора потребує скасування її держаної реєстрації, при цьому не встановлено жодних фактів по справі що унеможливлюють таке скасування. Апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанови Верховного Суду від 22 травня 2013 року № 6-33 цс 13. Відповідно до даної постанови, яка проігнорована апеляційним судом, сформульована правова позиція про те, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Також апеляційним судом було проігноровано правову позицію, викладену у справі № 6- 319цс15 ВСУ, судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 12 травня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі.

17 червня 2026 року справа передана судді-доповідачу Крат В. І.

Ухвалою Верховного Суду від 22 червня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 12 травня 2026 рокузазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 02 лютого 2021 року справа № 925/642/19; від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц; від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц; від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16; від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17; від 01 жовтня 2019 року у справі № 911/2034/16; від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17; від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17; від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18; від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16; від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17; від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц; від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20; від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21; від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21; від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17; від 03 серпня 2021 року у справі № 160/5671/21; постановах Верховного Суду України від 22 травня 2013 року № 6-33цс13 та у справі № 6-319цс15.

Фактичні обставини

Апеляційний суд встановив, що  ОСОБА_1 на підставі рішення Трипільської сільської Ради народних депутатів 2 сесії XXIV скликання від 21 червня 2002 року № 8/61 передано в приватну власність земельні ділянки в загальному розмірі 0,684 га, з них: для ведення особистого селянського господарства - 0,434 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, госп. будівель і споруд - 0,25 га, що підтверджується державним актом серії Р1 № 242373, які знаходяться на АДРЕСА_1 .

Починаючи з 2002 року у позивачки виникло право приватної власності на земельні ділянки загальною площею 0,684 га, з них: для ведення особистого селянського господарства - 0,434 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, госп. будівель і споруд - 0,25 га.

Як зазначено позивачкою, ці земельні ділянки використовувались та використовуються за призначенням, мають зовнішні межі та відповідні межові знаки (паркани). Будь-яких претензій з приводу користування та володіння зазначеними земельними ділянками суміжні землевласниками не висували.

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до спеціаліста інженера-землевпорядника ФОП ОСОБА_4 з метою виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок внатурі на місцевості, присвоєння кадастрових номерів та внесення відомостей до Державного земельного кадастру.

Земельній ділянці 0,25 га з призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, госп. будівель і споруд та земельній ділянці 0,2295 га для ведення особистого селянського господарства присвоєно відповідні кадастрові номера: 3223188000:01:057:0044 та 3223188000:01:060:0029.

Рішенням від 27 червня 2024 року № РВ-7400176642024 державний кадастровий реєстратор відділу № 5 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області за результатами розгляду заяви про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 17 червня 2024 року (реєстраційний ЗВ-9703754102024) разом з доданими до неї документами та відповідно до Порядку ведення Державного земельного кадастру прийняв рішення відмовив у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, зокрема, з підстав розташування в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати розміром 0,2050 га, іншої земельної ділянки або її частини, з кадастровим номером 3223188000:01:057:0039.

Площа перетину (накладення) становить 42,3432 %, що підтверджується висновком щодо перевірки електронного документа державного кадастрового реєстратора та його рішенням про відмову від 27 червня 2024 року № РВ-7400176642024.

Земельна ділянка з кадастровим номером 3223188000:01:057:0039 на момент прийняття рішення державного кадастрового реєстратора про відмову від 27 червня 2024 року № РВ-7400176642024 перебувала у власності ОСОБА_2 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, земельна ділянка площею 0,1342 га з кадастровим номером 3223188000:01:057:0039 18 лютого 2019 року зареєстрована за ОСОБА_2 Відділом в Обухівському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області у Державному земельному кадастрі.

Рішенням Трипільської сільської ради від 21 березня 2019 року № 13 «Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) гр. ОСОБА_2 », між іншого передано у власність земельну ділянку площею 0,1342 га для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на території Трипільської сільської ради на АДРЕСА_2 .

22 травня 2024 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування земельної ділянки кадастровий номер 3223188000:01:057:0039, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Щур Н. Р., за реєстровим № 1506.

Позиція Верховного Суду

Касаційний суд відхиляє аргументи касаційної скарги з таких мотивів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)).

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)).

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. пункти 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)).

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зроблено висновок, що:
«у разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. 
Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Касаційний суд вже зазначав, що:
цивільним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду (див., зокрема, постанови Верховного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 130/1001/17 (провадження № 51-7588км18), від 18 січня 2021 року у справі № Б-23/75-02 (н.р.Б-7346/2-19), від 29 вересня 2021 року у справі № 166/1222/20 (провадження № 61-9003св21), від 17 січня 2024 року в справі № 932/9029/23 (провадження № 61-16072 св 23), від 19 лютого 2024 року в справі № 932/3602/22 (провадження № 61-7598св23));
висновки об`єднаної палати касаційного суду мають перевагу над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати та колегії суддів касаційного суду (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2025 року в справі № 144/1440/22 (провадження № 61-12561сво24)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 362/2707/19 (провадження № 14-21цс22) вказано, що:
«за вимогами статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.
Ураховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18; пункт 90)).
У постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16(провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).
У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем.
Відповідно до статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.
Оскільки у справі, що переглядається, заявлено позов про витребування 1/2 ідеальної частки спірного будинку та земельної ділянки, наслідком задоволення позову буде внесення записів про державну реєстрацію за позивачкою права власності на 1/2 спірного будинку та 1/2 земельної ділянки, а за ОСОБА_4 права власності на 1/2 цих житлового будинку та земельної ділянки.
Такий висновок узгоджується з постановою Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 6-1203цс15, у якій витребувано від відповідача на користь позивачів 54/100 частки квартири без з`ясування, чи є це майно індивідуально визначеним або виділеним в натурі.
Виділ частки з майна, що є у спільній частковій власності, передбачено у статті 364, а поділ майна, що є у спільній частковій власності, урегульовано у статті 367 ЦК України. Вказане уможливлюється після витребування 1/2 спірного нерухомого майна на користь позивачки.
З урахуванням наведеного Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновку Верховного Суду України, викладеного в постановах від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1168цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17, а також висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постановах від 21 серпня 2018 року у справі № 757/32440/15-ц (провадження № 61-14437св18), від 05 вересня 2018 року у справі № 723/1983/16-ц (провадження № 61-22402св18) та від 20 січня 2021 року у справі № 2-4440/11 (провадження № 61-5464св20) про те, що витребувати можна лише індивідуально визначене майно або майно, яке виділено в натурі».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19 (провадження № 14-90цс23) зазначено, що:
«79. Оскаржуване рішення Кам`янка-Бузької міської ради від 28.01.2011 № 10 вичерпало свою дію виконанням (на підставі рішення ради видано державний акт на право власності на земельну ділянку). Визнання цього рішення недійсним не поновить порушене право або законний інтерес позивача.
80. Крім того, рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Цей підхід у судовій практиці також є усталеним [див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 01.02.2020 у справі № 922/614/19 (пункт 52), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (пункт 83), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 08.08.2023 у справі № 910/5880/21 (пункт 53)]. Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - «суд знає закони». Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення [постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21 (пункт 181)].
81. Отже, у такій категорії спорів позивач може, зокрема, обґрунтовувати свій позов протиправністю рішення органу місцевого самоврядування, відповідно до якого відповідачу було передано частину земельної ділянки, яка накладається на смугу відведення залізниці. Натомість суд має надати оцінку відповідному рішенню органу місцевого самоврядування в мотивувальній частині судового рішення.
83. Також потрібно врахувати, що до 01.01.2013 державна реєстрація земельних ділянок, які передавались у власність із земель державної чи комунальної власності, здійснювалась з видачею державних актів на право власності на земельні ділянки.
84. З 01.01.2013 у зв`язку з набранням чинності Законом України від 07.07.2011 № 3613-VI «Про Державний земельний кадастр» державні акти на право власності не видаються, а право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України від 01.07.2004 № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» шляхом внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
85. Відповідно до пункту 9 частини першої статті 29 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (тут і далі, якщо не вказано зворотнє, - у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду) державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно».
86. За такого правового регулювання визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку не вирішить спір про право, так само не вирішить і питання про захист прав та інтересів позивача. Натомість внаслідок задоволення віндикаційного позову вирішується спір про право, рішення суду є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
87. З огляду на викладене позовні вимоги про визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування та державного акта на право власності на земельну ділянку не приведуть до відновлення порушених прав та інтересів позивача.
116. АТ «Укрзалізниця» просить визнати недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яким передано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 0,1259 га. З цього приводу Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне зазначити таке.
117. Згідно з рішенням Кам`янка-Бузької міської ради від 28.01.2011 № 10 ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку площею 0,1259 га. Водночас частина земельної ділянки, яка належить ОСОБА_1 та накладається на смугу відведення залізниці, має площу 0,0974 га.
118. Тобто площа земельної ділянки, яка накладається на смугу відведення залізниці, менша загальної площі земельної ділянки, наданої у власність ОСОБА_1 згідно з рішенням Кам`янка-Бузької міської ради від 28.01.2011 № 10.
119. У цій справі позивач заявляє вимогу про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яким ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку площею 0,1259 га, - тобто намагається скасувати правовий титул (визнати недійсним відповідне рішення щодо всієї земельної ділянки, а не тільки тієї її частини, що накладається на смугу відведення залізниці).
120. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що витребування як належний спосіб захисту у цій справі не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки площею 0,1259 га, така вимога може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається на смугу відведення залізниці.
121. АТ «Укрзалізниця» має довести, яка саме земельна ділянка, в яких межах накладається на смугу відведення залізниці. Захистити право без ідентифікації земельної ділянки неможливо (див. близькі за змістом висновки у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.03.2018 у справі № 441/123/16).
122. Отже, для вирішення подібних спорів земельна ділянка (підстави для витребування якої наявні - тобто така земельна ділянка накладається на смугу відведення залізниці) має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).
123. Виконання дослідження з визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі потребує спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Тому результати таких досліджень можуть міститись, зокрема, у висновку експерта. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи (статті 102-113 ЦПК України).
124. У власних висновках Верховний Суд базується на тому, що за змістом частини першої статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні, яка ідентифікується насамперед її просторовим розташуванням, що описується через її межі. Частина земельної ділянки, яка накладається на смугу відведення залізниці та межі якої відомі, може бути витребувана від особи, яка незаконно заволоділа такою земельною ділянкою.
125. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору. Іншими словами, визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та повернення сторін у попередній стан призведе до того, що ОСОБА_1 буде позбавлена права власності не тільки на ту частину земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку АТ «Укрзалізниця», а й на ту частину земельної ділянки, яка не є спірною і правомірність надання у власність ОСОБА_1 якої не ставиться під сумнів. Таке втручання не може визнаватися законним.
126. Крім того, варто зазначити, що віндикаційний позов дозволяє в більшій мірі вирішити питання втручання у право особи на мирне володіння майном, забезпечує дотримання пропорційності та балансу інтересів, дослідження добросовісності набувача майна, що є важливим для розгляду подібних спорів.
127. Судове рішення про витребування частини земельної ділянки, що накладається, є підставою для внесення інформації щодо прав на земельні ділянки до Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в порядку, визначеному законодавством.
128. Тому в контексті обставин цієї справи та заявлених позовних вимог належним (правомірним) способом захисту може бути позов речово-правового характеру, зокрема віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, що належить на праві постійного користування АТ «Укрзалізниця» та накладається на земельну ділянку, що знаходиться у власності ОСОБА_1.
145. Велика Палата Верховного Суду вказує на те, що у спорах з подібними обставинами належним способом захисту є віндикаційний позов про витребування частини земельної ділянки, що накладається».

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2022 року в справі № 602/1455/20 (провадження № 61-475св22)).

У справі, що переглядається: 
апеляційний суд встановив, що у цій справі на належну позивачці земельну ділянку частково накладається земельна ділянка, яка належить відповідачці ОСОБА_3 , право власності у якої виникло на підставі договору дарування; в контексті обставин цієї справи та заявлених позовних вимог належним (правомірним) способом захисту є позов речово-правового характеру, а саме віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, що належить на праві власності ОСОБА_1 та накладається на земельну ділянку, що знаходиться у власності відповідача; такий позов у цій справі не заявлено; 
апеляційний суд врахував, що у спорах з подібними обставинами належним способом захисту є віндикаційний позов про витребування частини земельної ділянки, що накладається; віндикаційний позов дозволяє в більшій мірі вирішити питання втручання у право особи на мирне володіння майном, забезпечує дотримання пропорційності та балансу інтересів, дослідження добросовісності набувача майна; 
за таких обставин апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації земельної ділянки з одночасним скасуванням кадастрового номера земельної ділянки, визнаннядоговору недійсним з підстав фраудаторності з огляду на обрання позивачем неналежного способу захисту. Як наслідок постанову апеляційного суду належить залишити без змін.

Аргумент касаційної скарги про нікчемність договору дарування від 22 травня 2024 року касаційний суд відхиляє з таких підстав.

Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним (частина перша та друга статті 228 ЦК України).

Тлумачення частини першої статті 228 ЦК України свідчить, що при вчиненні правочину, що порушує публічний порядок, відбувається, перш за все, порушення вимог актів, що закріплюють окремі елементи публічного порядку, такі як, зокрема, Конституція України, Кримінальний кодекс України, Кодекс України про адміністративні правопорушення. Термін «публічний порядок» необхідно розуміти як оціночний критерій, елементи якого закріплені в публічно-правових нормативних актах держави, що визначають основи державного ладу, політичної системи та економічної безпеки держави. Тому правовий захист не надається жодним правам чи інтересам, які могли б виникнути з дії, що порушує публічний порядок (див., зокрема, 
постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року в справі № 761/22937/18 (провадження № 61-4932св22)).

У постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-1528цс15 зроблено висновок, що: «статтею 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок. Відповідно до цієї статті, по-перше, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; по-друге, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку. З огляду на зазначене, можна зробити висновок, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави. Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо».

З урахуванням обставин, встановлених у цій справі, підстави для кваліфікації як нікчемного договору дарування від 22 травня 2024 року відсутні.

Аргумент касаційної скарги про фраудаторність договору дарування від 22 травня 2024 року касаційний суд відхиляє з таких мотивів.

Позивачка в цій справі обґрунтовувала фрадудаторність правочину тим, що він вчинений на шкоду її інтересам, і тому укладений відповідачами договір дарування земельної ділянки, право власності на яку могло б бути скасованим рішенням суду в інтересах позивача, є нічим іншим, як фраудаторним правочином.

Касаційний суд вже зазначав, що конструкція фраудаторного правочину (actio Pauliana) спрямована на захист прав та інтересів кредитора, на шкоду якому вчинений правочин (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 березня 2025 року в справі № 544/1116/22 (провадження № 61-7167св24)).

У доктрині вказується, що фраудаторним є правочин, що вчиняється на шкоду кредиторам, тобто задля уникнення чи унеможливлення сплати боргів та/або створення переваг для інших кредиторів (див. Цивільне право України : підруч. Частина загальна / за ред. проф. І. В. Спасибо?Фатєєвої. Харків: ЕКУС, 2024. - С. 256).

З урахуванням обставин, встановлених у цій справі, підстави для кваліфікації договору дарування від 22 травня 2024 року як фраудаторного відсутні, оскільки позивачка не є кредитором відповідача / відповідачів і такий правочин не вчинявся для створення перевагдля інших кредиторів.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21)).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення ухвалене без дотримання норм матеріального та процесуального праваі зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень касаційного суду. У зв`язку з наведеним, касаційний суд вважає, що: касаційну скаргу належить залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін. Тому судовий збір покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2026 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко