Справа № 761/28721/22
Провадження № 2/761/990/2023

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2023 року Шевченківський районний суд м.Києва в складі: 
головуючого судді Юзькової О.Л.,
при секретарі Марінченко Л.В.,
за участі
представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача Єфремової І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в приміщенні суду за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» про визнання окремих положень договорів споживчого кредитування недійсними,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. Позивач 13.12.2019 уклав з АТ «Банк Інвестицій та заощаджень» кредитний договір № PL/31/2215, відповідно до якого банк надав споживчий кредит у розмірі 100 000,00 грн. Відповідно до умов договору, процентна ставка за користування кредитом становить 0,001% річних, які нараховуються з дня надання кредиту до повного погашення заборгованості. Крім процентної ставки за користування кредитом встановлена щомісячна комісія 2,95% в місяць від суми кредиту. Реальна процентна ставка складає 71,57% річних. Позивач вважає, що положення про сплату на рахунок банку щомісячної комісії за обслуговування кредиту є несправедливими та має бути визнано недійсним відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів». Банк ввів позивача в оману, оскільки нав`язав в договорі щомісячну комісію за обслуговування кредитної заборгованості, тобто плату з послуги, які позивач здійснює на свою користь. За таких обставин позивач просить суд визнати недійсними несправедливі положення договору про надання споживчого кредиту № PL/31/2215 від 13.12.2019, укладеного між ОСОБА_2 та Акціонерним товариством «Банк Інвестицій та заощаджень, а саме: п. 1.9 про встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості; зобов`язати АТ «Банк Інвестицій та заощаджень» здійснити загальний перерахунок за договором з урахуванням визнання недійсними положень п. 1.9 Договору; стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 12 000,00 грн.
Провадження у справі відкрито 18.01.2023, відповідно до положень ст.ст. 19, 274 ЦПК України вирішено питання про її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги, просив задовольнити в повному обсязі.
Представник відповідача заперечував щодо задоволення заявлених вимог. Пояснив, що Верховний Суд вважає цілком законним право кредитора встановлювати, зокрема, комісію за розрахунково-касове обслуговування, яка включається до загальних витрат за споживчим кредитом. Вислухавши доводи учасників процесу, дослідивши наявні докази, та надавши їм відповідну оцінку суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Встановлено і не заперечується сторонами, що 13.12.2019 між Акціонерним товариством «Банк Інвестицій та заощаджень» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту № PL/31/2215, за умовами якого позивачу надано кредит у сумі 100 000,00 грн. строком з 13.12.2019 по 13.12.2022 (п.п. 1.1, 1.6 Договору).
Договір споживчого кредиту № PL/31/2215 від 13.12.2019 складається із заяви про надання споживчого кредиту, що є невід`ємною частиною цього Договору, Умов надання споживчих кредитів, додатків до цього Договору (Додаток № 1), а також додаткових договорів до цього Договору.
Як вбачається з п. 1.9 розділу 1 договору встановлено плата щомісячної комісії на рівні 2,95% в місяць від суми Кредиту, зазначеної в п. 1.1 цього Договору.
Позивач вважає вищевказаний пункт договору таким, що суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів», як такий що є несправедливим і тому має бути визнаний недійсним.
За положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України.
Згідно до ч.ч. 1,2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері визначає Закон України «Про споживче кредитування» , який набрав чинності 10 червня 2017 року.
За статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». 
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» - договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. 
Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування»до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) вказано, зокрема, що відповідно до частини другої статті 8 Закону України № 1734-VIII до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України № 1734-VIII безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. 
Отже, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, зокрема і щодо правомірності встановлення у кредитному договорі комісії за розрахунково-касове обслуговування.
Так, в матеріалах справи наявен паспорт споживчого кредиту до банківського продукту «Готівка для своїх (Готівка)» та додаток нього, які підписані позивачем 13.12.2019. 
Дані документи містять, зокрема, інформацію щодо суми кредиту (100 000,00 грн), строку кредитування (36 місяців), процентної ставки за користування кредитом (0,01% річних), щомісячної комісії банку (за розрахунково-касове обслуговування) (2,95% від суми кредиту). Крім того, в паспорті споживчого кредиту та в додатку до нього наведені: орієнтовна загальна вартість кредиту (209 165,72 грн); загальна сума щомісячної комісії - 109 150,00 грн, загальна сума процентів - 15,72 грн; сума щомісячного платежу з погашення кредитного боргу (5 654,00 грн), яка включає суми щомісячних платежів на погашення кредиту, процентів, а також комісії за розрахунково-касове обслуговування (2 950,00 грн).
Такі ж умови щодо сум кредиту, процентів та комісії та їх розміри (загальні розміри та розміри щомісячних платежів з погашення боргу), були викладені в договорі про надання споживчого кредиту № PL/31/2215 та додатку № 1 до нього, який був укладений між позивачем та відповідачем 13.12.2019.
За аналогічних обставин, розглянувши справу № 463/2891/21 Верховний Суд у постанові від 21.06.2023 зазначив, що в оспорюваному пункті кредитного договору, колонці додатку № 1 до нього та пункті умов надання споживчих кредитів чітко зафіксовано сплату позивачем щомісячно комісії за ставкою 2,95% від суми кредиту (2 950,00 грн.) та загальний її розмір за період кредитування - 109 150,00 грн.
Верховний Суд, перевіривши оспорювані умови кредитного договору щодо комісії за розрахунково-касове обслуговування, її розмір та розмір процентів за користування кредитом, які є складовими плати за користування кредитом, а також суму кредиту, не вбачав дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача та не вважав спірні умови несправедливими. 
Крім того слід зазначити, що підписанням заяви про надання споживчого кредиту позивач підтвердив: що перед укладанням Договору Банк безоплатно надав йому інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій Банку з метою прийняття ним обгрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту, у вигляді Паспорта споживчого кредиту; що перед укладанням Договору Банк ознайомив його з Умовами, переліком необхідних документів, Тарифами, Позичальник згоден із ними та приймає їх як обов`язкові до виконання.
Також позичальник запевнив Банк, що укладаючи цей Договір Позичальник не помиляється стосовно обставин, що мають суттєве значення (природа договору, права та обов`язки Сторін, інші умови договору).
В свою чергу підписанням Паспорту споживчого кредиту до Банківського продукту «Готівка для своїх (Готівка) ОСОБА_2 підтвердив отримання ним всіх пояснень необхідних для забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до всіх його потреб та фінансової ситуації, зокрема шляхом роз`яснення наведеної інформації, в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків , які вони можуть мати для нього, в тому числі в разі невиконання зобов`язань за таким договором.
За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
В свою чергу за положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Приймаючи рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.
Так зважаючи на обставини встановлені в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що надані сторонами докази не свідчать про наявність обставин, з якими чинне законодавство України передбачає можливість визнання недійсним оспорюваного пункту договору.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України.
Зважаючи на викладене, підстави для задоволення позову як в частині визнання недійсним оспорюваного пункту договору та зобов`язання відповідача здійснити загальний перерахунок за договором відсутні.
Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України.
Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 2-5,11-13,76-81,141,279, ,352,354 ЦПК України, Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про споживче кредитування», ст. ст. 203, 215 ЦК України, суд - 

ВИРІШИВ: 

Позов ОСОБА_3 до Шевченківської районної в м. Києві Державної адміністрації про встановлення факту, який має юридичне значення та право користування житловим приміщенням залишити без задоволення. 
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду, в порядку ст.ст. 353-357 ЦПК України з урахуванням п. 15.5. Перехідних положень цього Кодексу протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Суддя: