ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"22" червня 2026 р. Справа№ 910/317/26
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Євсікова О.О.
суддів: Алданової С.О. 
Корсака В.А. 

за участю:
секретаря судового засідання: Лукінчук І.А.,

представників сторін:
від позивача: не з`явились;
від відповідача: не з`явились;

розглянувши апеляційну скаргу 
Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВТ ГРЕЙН»

на рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2026 (повний текст складено 17.03.2026)
у справі № 910/317/26 (суддя Ягічева Н.І.) 

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Степсервіс»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВТ ГРЕЙН»
про стягнення 394 954,69 грн,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст і підстави вимог, що розглядаються.
У квітні 2026 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Степсервіс» (далі - ТОВ «Степсервіс») сформувало у системі «Електронний суд» позовну заяву, у якій просило Господарський суд міста Києва стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВТ Грейн» (далі - ТОВ «ВВТ Грейн») на користь ТОВ «Степсервіс» 394 954, 69 грн заборгованості за Договором перевезення №05/03 від 05.03.2025, з яких: 311 787, 00 грн основного боргу, 66 944, 58 грн пені, 9 744, 61 грн інфляційних втрат, 6 478, 50 грн 3% річних; стягнути з ТОВ «ВВТ Грейн» на користь ТОВ «Степсервіс» 24 740,00 грн судових витрат, з яких 4 740,00 грн судового збору та 20 000,00 грн витрат на правничу допомогу адвоката.
На обґрунтування заявлених вимог ТОВ «Степсервіс» посилається на неналежне виконання ТОВ «ВВТ Грейн» зобов`язання за договором перевезення №05/03 від 05.03.2025 в частині оплати наданих послуг з перевезення вантажів, зокрема, вказує, що відповідач в обумовлений строк не здійснив у повному обсязі та визначені договором строки оплату наданих послуг.

Позиції учасників справи.
У відзиві на позовну заяву ТОВ «ВВТ Грейн» просило задовольнити його клопотання та застосувати ч. 3 ст. 551 ЦК України шляхом зменшення розміру неустойки на 90%; відмовити у задоволенні позовної заяви про стягнення 394 954,69 грн інфляційних втрат, 3% річних та пені з відповідача ТОВ «ВВТ Грейн».
Відповідач зазначив, що не отримував претензію позивача, оскільки позивач направив її не на погоджену сторонами у п. 10.3 договору електронну адресу ТОВ «ВВТ Грейн» vvtgrain@ukr.net, а на адресу іншої особи, яка не працює. 
Враховуючи приписи ст. 233 ГК України та ч. 3 ст. 551 ЦК України, а також правові висновки Верховного Суду щодо неприпустимості карального характеру неустойки, заявлені до стягнення суми відповідач просив зменшити до співмірного та справедливого розміру.
Розмір заявлених ТОВ «Степсервіс» витрат на правничу допомогу (20 000,00 грн) відповідач вважає таким, що не відповідає критеріям реальності та розумності їх розміру; за доводами відповідача, такі витрати позивача не мали характеру необхідних і не були співрозмірними із виконаною роботою у суді першої інстанції, отже їх розмір є необґрунтованим.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.03.2026 позов задоволено повністю. Стягнуто з ТОВ «ВВТ Грейн» на користь ТОВ «Степсервіс» 311 787,00 грн основного боргу, 66 944,58 грн пені, 9 744,61 грн інфляційних втрат, 6 478,50 грн 3% річних, 4 740,00 грн витрат по сплаті судового збору та 15 000,00 грн витрат на правничу допомогу.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
Не погодившись з рішенням Господарського суду міста Києва від 16.03.2026, ТОВ «ВВТ Грейн» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити ТОВ «Степсервіс» у задоволенні позовної заяви.
Скаржник вважає, що суд першої інстанції не взяв до уваги відсутність факту отримання ним (ТОВ «ВВТ Грейн») претензії та не надав належну правову оцінку клопотанню про зменшення розміру штрафних санкцій. Апелянт вважає, що з урахуванням наданих доказів та обставин справи суду були наведені обґрунтовані підстави для зменшення неустойки. Також в апеляційній скарзі ТОВ «ВВТ Грейн» наводить норми ГПК України та висновки Верховного Суду, що стосуються відшкодування витрат на правничу допомогу.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.04.2026 сформовано колегію у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Корсак В.А., Алданова С.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.04.2026 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/317/26 та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, за апеляційною скаргою ТОВ «ВВТ Грейн» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2026 до надходження матеріалів справи №910/317/26.
30.04.2026 матеріали справи №910/317/26 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.05.2026 апеляційну скаргу ТОВ «ВВТ Грейн» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2026 у справі №910/317/26 залишено без руху. Надано ТОВ «ВВТ Грейн» строк десять днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги, а саме для надання доказів сплати судового збору в сумі 7 109,18 грн у встановленому порядку. Попереджено ТОВ «ВВТ Грейн», що у випадку неусунення у встановлений термін недоліків апеляційну скаргу буде повернуто скаржнику.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.05.2026 поновлено ТОВ «ВВТ Грейн» пропущений строк на апеляційне оскарження. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «ВВТ Грейн» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2026 у справі №910/317/26. Зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2026 у справі №910/317/26 до закінчення його перегляду у суді апеляційної інстанції. Розгляд справи призначено на 22.06.2026. Запропоновано учасникам справи надати відзив на апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня вручення копії даної ухвали. Роз`яснено апелянту право подати до суду відповідь на відзив протягом десяти днів з дня вручення йому відзиву на апеляційну скаргу.

Позиції учасників справи.
Від ТОВ «Степсервіс» відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Статтею 269 ГПК України встановлено межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1).
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2).
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3).
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).
У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч. 5).
Згідно з ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції, перевірені та додатково встановлені апеляційним господарським судом.
05.03.2025 ТОВ «Степсервіс» (перевізник) та ТОВ «ВВТ Грейн» (клієнт) уклали договір перевезення №05/03 (далі - договір), за умовами п. 1.1 якого клієнт надає для перевезення вантажі, а перевізник зобов`язується здійснити їх перевезення автомобільним транспортом на території України. 
Перевізник зобов`язується доставити надані клієнтом вантажі до пункту призначення (місця розвантаження) в установлений договором строк та видати їх уповноваженій на одержання вантажу особі - вантажоодержувачу, а клієнт зобов`язується вчасно сплатити за послуги перевізника встановлену плату відповідно до умов договору та на підставі наданих перевізником рахунків за перевезення (п. 1.2 договору). 
Згідно з п. 1.3 договору місце навантаження / розвантаження товару, кількість товару, вартість кожного окремого перевезення вказуються в ТТН, рахунках та в актах здачі-приймання виконаних робіт (наданих послуг).
Перевезення здійснюються на підставі замовлення на перевезення, яке надається перевізнику клієнтом засобами електронного зв`язку, факсимільного зв`язку, кур`єрської пошти або в усній формі (п. 2.1 договору). 
Відповідно до п. 2.2 вартість перевезення та інших послуг встановлюється за згодою сторін і вказується в актах здачі-приймання виконаних робіт (наданих послуг). 
У рахунках на оплату, актах здачі-приймання виконаних робіт (наданих послуг) зазначаються: вартість кожного окремого перевезення, загальна сума оплати наданих послуг, маршрут перевезення, кількість товару, що перевозиться (п. 2.3 договору). 
Згідно з п. 2.4 договору товарно-транспортні накладні (надалі - ТТН) видаються за формою, встановленою законодавством, у 2 (двох) примірниках, один з яких залишається у перевізника, другий надається клієнту. В ТТН вказуються місце завантаження / місце розвантаження товару, що перевозиться, кількість товару у відповідній одиниці виміру.
У замовленні клієнт зобов`язаний повідомити перевізнику всі необхідні відомості про характер і вид вантажу, його вагу, об`єм, оголошену цінність, пакування, місце призначення, хто є вантажовідправником, хто є вантажоодержувачем. 
Перевезення вантажу до місця призначення виконується в термін не більше ніж 12 годин з моменту оформлення замовлення (за виключенням неділі та святкових днів) за визначеними перевізником маршрутами (п. 2.5 договору).
Відповідно до п. 5.1 договору розрахунки за надання послуг між перевізником і клієнтом проводяться в безготівковому порядку платіжним дорученням шляхом перерахування грошових коштів в національній валюті України на поточний рахунок перевізника на підставі виставлених рахунків. 
Розрахунки за надання послуг між перевізником і клієнтом цього договору проводяться на підставі виставлених рахунків протягом 3-х (трьох) робочих днів з моменту підписання сторонами акту здачі-приймання виконаних робіт (надання послуг), якщо інше не погоджено сторонами додатково в письмовій додатковій угоді до договору (п. 5.3 договору). 
Згідно з п. 7.2.1 договору у випадку порушення клієнтом строків проведення розрахунків він зобов`язаний сплатити на користь перевізника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день такого прострочення. 

Згідно із заявками на перевезення вантажу:
№ 1 від 05.03.2025 позивач зобов`язався надати транспортно-експедиторські послуги з перевезення кукурудзи 3-го класу вагою 418,620 тон за маршрутом м. Городок, Хмельницька обл. - смт. Ярмолинці, Хмельницька обл.;
№ 2 від 11.03.2025 позивач зобов`язався надати транспортно-експедиторські послуги з перевезення пшениці 3-го класу вагою 104,700 тон за маршрутом с. Грузевиця, Хмельницька обл. - смт. Ярмолинці, Хмельницька обл.;
№ 3 від 14.03.2025 позивач зобов`язався надати транспортно-експедиторські послуги з перевезення кукурудзи 3-го класу вагою 443,160 тон за маршрутом с. Юрківці Хмельницька обл. - смт. Ярмолинці, Хмельницька обл.;
№ 4 від 20.03.2025 позивач зобов`язався надати транспортно-експедиторські послуги з перевезення кукурудзи 3-го класу вагою 158,260 тон за маршрутом с. Юрківці Хмельницька обл. - смт. Ярмолинці, Хмельницька обл.;
№ 5 від 21.03.2025 позивач зобов`язався надати транспортно-експедиторські послуги з перевезення кукурудзи 3-го класу вагою 285,860 тон за маршрутом с. Юрківці Хмельницька обл. - смт. Ярмолинці, Хмельницька обл.;
№ 6 від 24.03.2025 позивач зобов`язався надати транспортно-експедиторські послуги з перевезення кукурудзи 3-го класу вагою 105,500 тон за маршрутом с. Юрківці, Хмельницька обл. - смт. Ярмолинці Хмельницька обл.;
№ 7 від 25.03.2025 позивач зобов`язався надати транспортно-експедиторські послуги з перевезення кукурудзи 3-го класу вагою 149,960 тон за маршрутом с. Юрківці, Хмельницька обл. - смт. Ярмолинці Хмельницька обл.;
№ 8 від 27.03.2025 позивач зобов`язався надати транспортно-експедиторські послуги з перевезення кукурудзи 3-го класу вагою 265,200 тон за маршрутом с. Юрківці, Хмельницька обл. - смт. Ярмолинці Хмельницька обл.;
№ 9 від 08.04.2025 позивач зобов`язався надати транспортно-експедиторські послуги з перевезення пшениці 4-го класу врожаю 2024 року вагою 512,600 тон за маршрутом м. Старокостянтинів, Хмельницька обл. - смт. Ярмолинці Хмельницька обл.
№ 10 від 10.04.2025 позивач зобов`язався надати транспортно-експедиторські послуги з перевезення кукурудзи 3-го класу вагою 201,060 тон за маршрутом с. Юрківці, Хмельницька обл. - смт. Ярмолинці, Хмельницька обл.
Наявними у матеріалах справи заявками, податковими накладними, актами надання послуг №91 від 07.03.2025 на суму 46 048,20 грн, №100 від 12.03.2025 на суму 21 987,00 грн, №127 від 19.03.2025 на суму 93063,60 грн, №129 від 21.03.2025 на суму 60 030,60 грн., №173 від 10.04.2025 на суму 130 713,00 грн, №174 від 15.04.2025 на суму 42 222,60 грн, №128 від 20.03.2025 на суму 33 234,60 грн, №136 від 28.03.2025 на суму 55 692,00 грн, №132 від 25.03.2025 на суму 30 861,60 грн, №131 від 24.03.2025 на суму 22 155,00 грн, підтверджується належне виконання умов договору перевезення №05/03 позивачем та прийняття послуг перевезення відповідачем.
Спір виник у зв`язку з тим, що відповідачем в порушення умов договору перевезення №05/03 у повному обсязі не було сплачено вартість наданих послуг перевезення, в зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 311 787, 00 грн.

Джерела права та мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.
Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ст. 509 ЦК України).
Частинами 1, 3, 5 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.
Відповідно до ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 628, 629 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання (ч. 2 ст. 901 ЦК України). 
Статтею 902 ЦК України встановлено, що виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 929 ЦК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.
Розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, клієнт повинен виплатити експедитору розумну плату (ст. 931 ЦК України).
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» транспортно-експедиторська діяльність - це підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів. Транспортно-експедиторська послуга - це робота, що безпосередньо пов`язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування.
Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).
Згідно зі ст. 598, 599 ЦК України зобов`язання припиняється у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Суд встановив, що сторони уклали договір перевезення, за умовами якого ТОВ «ВВТ Грейн» надає для перевезення вантажі, а ТОВ «Степсервіс» як перевізник зобов`язується здійснити їх перевезення автомобільним транспортом на території України. 
ТОВ «Степсервіс» зобов`язалося доставити надані ТОВ «ВВТ Грейн» вантажі до пункту призначення (місця розвантаження) в установлений договором строк та видати їх уповноваженій на одержання вантажу особі - вантажоодержувачу, а ТОВ «ВВТ Грейн» зобов`язалося вчасно сплатити за послуги перевізника встановлену плату відповідно до умов договору та на підставі наданих перевізником рахунків за перевезення.
На виконання умов договору ТОВ «Степсервіс» за заявками ТОВ «ВВТ Грейн» надало послуги з перевезення вантажу на загальну суму 606 104,00 грн.
ТОВ «ВВТ Грейн» надані йому послуги оплатило частково, у сумі 294 317,00 грн.
Докази оплати послуг на суму 311 787,00 грн ТОВ «ВВТ Грейн» до матеріалів справи не надало.
Щодо доводів ТОВ «ВВТ Грейн» про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги відсутність факту отримання відповідачем претензії на адресу vvtgrain@ukr.net, колегія суддів зазначає, що за умовами п. 5.3 договору розрахунки за надання послуг між перевізником і клієнтом проводяться на підставі виставлених рахунків протягом 3-х (трьох) робочих днів з моменту підписання сторонами акта здачі-приймання виконаних робіт (надання послуг), якщо інше не погоджено сторонами додатково в письмовій додатковій угоді до договору. 
Тобто обов`язок ТОВ «ВВТ Грейн» оплатити надані йому ТОВ «Степсервіс» за договором послуги пов`язаний з підписанням сторонами акта здачі-приймання виконаних робіт (надання послуг), а не з отриманням ним претензії.
Крім того, суд першої інстанції з огляду на доводи відповідача щодо неотримання претензії засобами поштового та електронного зв`язку зазначив, що це не є підставою для неоплати отриманих послуг, оскільки послуги відповідачем прийняті без заперечень та зауважень, про що свідчать підписані сторонами акти, а з урахуванням п. 5.3 договору строк оплати наданих послуг є таким, що настав.
Оскільки строк виконання зобов`язання з оплати транспортних послуг настав, доказів оплати ТОВ «ВВТ Грейн» вартості послуг у повному обсязі на суму 311 787,00 грн матеріали справи не містять, обґрунтованим є висновок суду про задоволення вимог ТОВ «Степсервіс» про стягнення з ТОВ «ВВТ Сервіс» на користь ТОВ «Степсервіс» 311 787,00 грн основного боргу.
Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з ч. 1 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. 
Відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 ЦК України доводить особа, яка порушила зобов`язання.
У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ч. 1 ст. 611 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України).
Згідно з ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
У п. 7.2.1 договору сторони узгодили, що у випадку порушення клієнтом строків проведення розрахунків він зобов`язаний сплатити на користь перевізника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день такого прострочення. 
Перевіривши наданий позивачем та здійснений місцевим судом розрахунок пені, апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду, що цей розрахунок є арифметично правильним та таким, що відповідає умовам договорів та приписам чинного законодавства.
До стягнення з ТОВ «ВВТ Грейн» на користь ТОВ «Степсервіс» підлягають 66 944, 58 грн пені.
ТОВ «ВВТ Грейн» у відзиві заявив клопотання про зменшення заявленої до стягнення неустойки на 90%.
На обґрунтування цього клопотання ТОВ «ВВТ Грейн» зазначило, що уклало з АБ «Кліринговий дім» кредитний договір №10/23К від 28.07.2023 з терміном дії до 18.06.2027 з лімітом поновлювальної мультивалютної кредитної лінії 2 350 000,00 доларів США з правом отримувати транші в доларах США та гривні. Станом на 25.11.2025 основна заборгованість ТОВ «ВВТ Грейн» за кредитним договором становить 2 349 999,18 доларів США. Відповідач зазначив, що задоволення позову про стягнення штрафних санкцій в примусовому порядку призведе до негативних наслідків у вигляді несвоєчасного погашення податкової заборгованості та як наслідок - до виникнення претензій до товариства зі сторони податкових органів. Також, позивачу взагалі не були завдані збитки.
Відповідно до ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.
За приписами ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Згідно із ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Таким чином, на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (пені) до її розумного розміру.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18 наголосила, що для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило ч. 3 ст. 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.
У постанові від 05.06.2024 у справі №910/14524/22 Велика Палата Верховного Суду зазначала, що зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до усталеної та послідовної практики Верховного Суду право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки судом поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення.
Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін.
Верховний Суд неодноразово наголошував у своїх постановах, що визначення конкретного розміру, на який зменшуються належні до сплати штрафні санкції, належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені ст. 551 ЦК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені ст. 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність), має забезпечити баланс інтересів сторін та з дотриманням правил ст. 86 ГПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обстави справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (відповідний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20.10.2021 у справі №910/8396/20, від 08.10.2020 у справі №904/5645/19; від 14.04.2021 у справі №922/1716/20, від 05.03.2019 у справі №923/536/18; від 10.04.2019 у справі №905/1005/18; від 06.09.2019 у справі у справі №914/2252/18; від 30.09.2019 у справі №905/1742/18; від 14.07.2021 у справі №916/878/20).
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 вказала на те, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням ч. 3 ст. 551 ЦК України, а також досліджуватися та оцінюватися судом в порядку ст. 86, 210, 237 ГПК України. Такий підхід є усталеним в судовій практиці.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №911/2269/22 зазначила, що висновок про індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, виключає формування єдиних (для вирішення спорів про стягнення неустойки) критеріїв та алгоритму визначення підстав для зменшення розміру неустойки та критеріїв для встановлення розміру.
Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень ч. 3 ст. 551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду.
Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, свідчить про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено. Наведене, у свою чергу, вимагає, щоб розмір неустойки відповідав принципам верховенства права.
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.10.2024 у справі №911/952/22 сформувала такі висновки щодо застосування означених норм права та у розділі «Висновки щодо застосування норм матеріального права», зокрема, в пунктах 213, 214:
« 213. Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин (частина третя статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
214. Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, свідчать про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права».
Колегія суддів враховує тривалість періоду невиконання відповідачем зобов`язання з оплати вже наданих йому за договором послуг, а також те, що боржник не вчиняв дій, спрямованих на виконання зобов`язання і не наводив підстав, які свідчили би про наявність поважних причин невиконання зобов`язання за договором. Наведені заявником підстави для зменшення неустойки суд вважає такими, що не надають підстав для зменшення неустойки, оскільки вони стосуються здійснення ним підприємницької діяльності. Важливим елементом підприємницької діяльності є ризик збитків. Підприємницький ризик - це імовірність виникнення збитків або неодержання доходів порівняно з варіантом, що прогнозується; невизначеність очікуваних доходів. Відповідач, уклавши з позивачем договір на відповідних умовах, зобов`язаний нести всі ризики, пов`язані з порушенням власних зобов`язань.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (ч. 2 ст. 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та 3% річних від простроченої суми.
У кредитора згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3% річних за період прострочення в оплаті основного боргу.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі №910/4590/19 виснувала, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3% річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Нарахування на суму боргу 3% річних та інфляційних втрат відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, від 13.11.2019 у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 у справі №902/417/18.
Перевіривши наданий позивачем та здійснений судом розрахунок інфляційних нарахувань та 3% річних, колегія суддів вважає його вірним, до стягнення з ТОВ «ВВТ Грейн» на користь ТОВ «Степсервіс» підлягають 9 744,61 грн інфляційних втрат та 6 478,50 грн 3% річних.

Щодо витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції.
У позовній заяві ТОВ «Степсервіс» просило стягнути з ТОВ «ВВТ Грейн» 20 000,00 грн витрат на правничу допомогу адвоката.
У позовній заяві ТОВ «Степсервіс» надало детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, згідно з яким на час звернення до суду із позовною заявою представник позивача провів таку роботу: вивчення нормативно-правового регулювання спірних правовідносин, аналіз судової практики з подібних спорів - 1 год; розробка загальної стратегії дій щодо захисту інтересів клієнта, підготовка та систематизація доказової бази - 2 год; підготовка та подання до суду документів правового характеру, зокрема, позовної заяви - 7 год.
З наданих у матеріали справи документів суд встановив таке.
01.01.2026 ТОВ «Степсервіс» (клієнт) уклало Адвокатським об`єднанням «Віфікс» договір №01/26 про надання правничої допомоги (далі - договір), згідно з яким клієнт доручає, а Адвокатське об`єднання відповідно до чинного законодавства України приймає на себе зобов`язання в якості правничої допомоги здійснювати представницькі повноваження, захищати права і законні інтереси Клієнта в обсязі та на умовах, встановлених цим договором.
Предмет правничої допомоги (конкретні правовідносини) в межах яких буде надаватися правнича допомога визначається сторонами за домовленістю та може бути відображено в Додатковій угоді. 
12.01.2026 сторони уклали додаткову угоду №1 якою визначили, що предмет правничої допомоги в межах дії договору будуть становити правовідносини пов`язані із наданням Клієнту юридичних послуг пов`язаних із підготовкою позовної заяви та зверненням до суду з позовом про стягнення з ТОВ «ВВТ Грейн» заборгованості за договором перевезення №05/03 від 05.03.2025 у розмірі 311 787, 00 грн.
Сторони дійшли згоди, що розмір гонорару Адвокатського об`єднання за надання правничої допомоги клієнту, визначеної в п. 1.1 цієї угоди, буде становити фіксований розмір - 20 000.00 грн (п. 1.2 додаткової угоди).
Згідно з п. 1.2 цієї угоди грошові кошти клієнт зобов`язується оплатити готівкою або в безготівковій формі на розрахунковий рахунок вказаний в реквізитах цієї угоди протягом 5-ти днів з дня підписання цієї угоди.
Надання правничої допомоги на умовах цього договору та його безпосереднє виконання здійснюється будь-яким із адвокатів, який є учасником Адвокатського об`єднання, що підтверджується відповідними відомостями про учасників об`єднання, зазначеними в Єдиному Державному реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
14.01.2026 платіжною інструкцією №35 ТОВ «Степсервіс» сплатило Адвокатському об`єднанню 20 000,00 грн з призначенням платежу: оплата за послуги з надання правничої допомоги.
У відзиві на позовну заяву ТОВ «ВВТ Грейн» зазначило, що розмір заявлених ТОВ «Степсервіс» витрат у сумі 20 000,00 грн не відповідає критеріям реальності та розумності їхнього розміру, такі витрати позивача не мали характеру необхідних і не були співрозмірними із виконаною роботою у суді першої інстанції, отже їх розмір є необґрунтованим. Також ТОВ «ВВТ Грейн» за текстом відзиву цитувало норми ГПК України та висновки Верховного Суду, що стосуються судових витрат.

Судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи (аналогічний висновок міститься у п. 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №242/4741/16-ц).
Згідно зі ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Суд виходить з того, що в силу приписів ст. 59, 131 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу, для надання якої в Україні діє адвокатура, а ст. 16 ГПК України вказує на те, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
За п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон) представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону).
Відповідно до ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Суд зазначає, що відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст. 124 ГПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 126 ГПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат (ст. 129 ГПК України).
Суд, вирішуючи питання про судові витрати, має брати до уваги такі підтверджені судовою практикою правила застосування норм процесуального права:
- право сторони, яка має намір отримати за результатами розгляду спору по суті відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за рахунок іншої сторони, виходячи з положень ст. 124, 129 ГПК України, кореспондується з її обов`язками: по-перше, зазначити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла або очікує понести у зв`язку із розглядом справи у першій заяві по суті спору; по-друге, заявити про це до закінчення судових дебатів у справі; по-третє, подати до суду докази на підтвердження розміру таких витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (п. 1.20 постанови Верховного Суду від 19.07.2021 у справі №910/16803/19);
- процесуальний закон не визначає конкретних вимог щодо змісту та форми такої заяви, зокрема, не вказує на те, що вона повинна бути зроблена лише у письмовій формі, а також що така заява має бути зроблена на певній процесуальній стадії. Закон лише встановлює граничний строк звернення із заявою - до закінчення судових дебатів (п. 3.6 постанови Верховного Суду від 27.01.2022 у справі №921/221/21 та пункт 20 постанови Верховного Суду від 31.05.2022 у справі №917/304/21);
- відшкодування судових витрат, у т. ч. на професійну правничу допомогу, здійснюється за наявності відповідної заяви (клопотання) сторони, яку вона зробила до закінчення судових дебатів, а в суді касаційної інстанції - до прийняття постанови у справі (додаткова постанова Верховного Суду від 22.03.2018 у справі №910/9111/17).
Згідно з ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Суд виходить з того, що згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону).
Отже, гонорар може встановлюватися у формі фіксованого розміру, погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення: у разі зазначення фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом на надання послуг клієнту, і, навпаки, підставою для виплати гонорару, визначеного у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин, помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката залежно від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (п. 130, 131 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21).
У постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 Верховний Суд вказав на те, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень ч. 4 ст. 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях ст. 627 ЦК України, принципу «pacta sunt servanda» та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у ст. 43 Конституції України.
Колегія суддів також виходить з того, що чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати у визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Також ч. 4-6, 7, 9 ст. 129 ГПК України визначають випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат.
При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку / дії / бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч. 5-7, 9 ст. 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правничу допомогу.
У такому випадку суд, керуючись ч. 5-7, 9 ст. 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правничу допомогу повністю або частково, та, відповідно, не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. 
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).
У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі №916/2102/17, від 25.06.2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі №922/928/18, від 30.07.2019 у справі №911/739/15 та від 01.08.2019 у справі №915/237/18).
Отже, процесуальний закон передбачає такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
До того ж у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі №905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі №922/2685/19 сформовано правовий висновок про те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, приписами ст. 123-130 ГПК України, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Отже, розглядаючи заяву / клопотання сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суд має дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено до документів інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами, та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума.
Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядає конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення
Надані докази, відповідно до ч. 1 ст. 86 ГПК України, суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
При цьому згідно зі ст. 74 ГПК України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Подані на підтвердження таких витрат докази мають окремо та у сукупності відповідати вимогам ст. 75-79 ГПК України.
Суд зазначає, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок іншої сторони має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумним та виправданим. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Дослідивши надані позивачем докази понесених витрат на правничу допомогу, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру відповідають витрати позивача на правову (правничу) допомогу у сумі 15 000,00 грн, такі витрати мають характер необхідних і співрозмірні з виконаною роботою у суді першої інстанції, отже їх розмір є обґрунтованими у зазначеному вище розмірі.
Колегія суддів відзначає, що стверджуючи про те, що відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі у сумі 15 000,00 грн не відповідає критеріям реальності та розумності їхнього розміру, такі витрати позивача не мали характеру необхідних і не були співрозмірними із виконаною роботою у суді першої інстанції, їх розмір є необґрунтованим, скаржник не навів доводів (не надав доказів) на підтвердження таких тверджень. Водночас, обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми неустойки, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання. 

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).

Судові витрати.
У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати за її подання відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 74, 129, 269, 275-277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

У Х В А Л И В :

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВТ ГРЕЙН» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2026 у справі №910/317/26 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2026 у справі №910/317/26 залишити без змін. 

3. Судові витрати, пов`язані з поданням апеляційної скарги, покласти на скаржника.

4. Справу повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.
Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 29.06.2026. 

Головуючий суддя О.О. Євсіков 

Судді С.О. Алданова

В.А. Корсак