Номер провадження: 22-ц/813/736/26 
Справа № 947/11338/23
Головуючий у першій інстанції Гниличенко М. В.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2026 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Таварткіладзе О.М., Сєвєрової Є.С.
за участю секретаря: Малюти Ю.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Департаменту міського господарства Одеської міської ради, Державного реєстратора Юридичного департаменту Одеської міської ради Шерстюк Володимири Дмитрівни про визнання рішення органу приватизації протиправним, скасування свідоцтва про право власності, скасування запису про державну реєстрацію прав, на рішення Київського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Гниличенко М.В. 22 липня 2024 року у м. Одеса, -
встановила:

У липні 2023 року представник ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , Департаменту міського господарства Одеської міської ради, Державного реєстратора Юридичного департаменту Одеської міської ради Шерстюк В.Д., в якій просив визнати протиправним та скасувати рішення Департаменту міського господарства Одеської міської ради про приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 66 кв.м, житловою площею 41,9 кв.м, за ОСОБА_1 ; скасувати Свідоцтво про право власності серія та номер: НОМЕР_1 від 01.12.2021 року, видавник Департамент міського господарства Одеської міської ради, що видане на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 66 кв.м, житловою площею 41,9 кв.м, на ОСОБА_1 ; скасувати запис від 24.06.2022 року про державну реєстрацію права власності квартири за адресою: АДРЕСА_1 , номер відомостей про речове право: 47177479, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2604049451100, зареєстрований державним реєстратором юридичного департаменту Одеської міської ради Шерстюк В.Д.
Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 з дня свого народження зареєстрована у спірній квартирі, та за неї зберігається право на користування та приватизацію житла, однак відповідач ОСОБА_1 , яка є бабусею ОСОБА_2 , будучі обізнаною про судові справи та їх рух по судовим інстанціям, у період касаційного оскарження, провела приватизацію спірної квартири, однак при здійсненні приватизації були порушені права неповнолітньої дитини, тому ці права повинні бути відновлені незалежно від того, хто саме винен в їх порушені, оскільки приватизація без участі дитини була здійснена внаслідок свідомих, навмисних дій її відповідача, яка зняла позивача з реєстрації у квартирі і подала до органу приватизації відповідні документи.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22.07.2024 року позов ОСОБА_2 було задоволено частково. 
Скасовано рішення органу приватизації - розпорядження Департаменту міського господарства Одеської міської ради від 01.12.2021 року № 280847 про передачу в приватну власність ОСОБА_1 квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Департаментом міського господарства Одеської міської ради від 01.12.2021 року на ім`я ОСОБА_1 , яке посвідчує право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Скасовано запис від 24.06.2022 року про державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 66 кв.м, житловою площею 41,9 кв.м, номер відомостей про речове право: 47177479, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2604049451100, зареєстрований державним реєстратором юридичного департаменту Одеської міської ради Шерстюк В.Д. (підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 64000655 від 28.06.2022, Шерстюк В.Д. , Юридичний департамент Одеської міської ради, Одеська область; підстави внесення запису: свідоцтво про право власності, серія та номер:19-27486, виданий 01.12.2021, видавник: Департамент міського господарства Одеської міської ради).
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідачем надані належні докази того, що витяг з реєстру територіальної громади від 06.04.2023 року №2023/002813979 про те, що нібито позивач ОСОБА_2 на момент приватизації квартири у 2017 році була зареєстрована у спірній квартирі, є незаконним та наразі скасований як незаконний. Таким чином, при здійсненні приватизації спірної квартири були відсутні будь-які порушення, крім того, позивач мешкає окремо від відповідача і не є членом сім`ї наймача, що не надає їй право на участь у приватизації. Інших доводів апеляційна скарга не містить.
Сторони про розгляд справи на 18.06.2026 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явились ОСОБА_1 та її представник. 
Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Статтею 345 ЦК України закріплено право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.
Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначені законом «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року №2482-XII.
Згідно ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України, громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.
Згідно ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.
Таким чином, умовою для здійснення приватизації житла є обов`язкова письмова згода всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, яка оформляється спільною заявою, а тимчасово відсутні дають письмове підтвердження.
Наслідком порушення вимог ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» є визнання приватизації недійсною. Законом не передбачено визнання приватизації частково недійсною, а разом із з цим свідоцтва про право власності частково недійсним.
Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Як вбачається з матеріалів справи, спірним жилим приміщенням є трикімнатна кв. АДРЕСА_2 , загальною площею 66 кв.м, житловою площею 41,9 кв.м, що вбачається з технічного паспорту від 25.04.2020 року (а.с.14).
На підставі рішення виконкому Київської районної ради народних депутатів від 15.03.1991 року № 110 розпорядженням Житлово-експлуатаційного об`єднання Київського району від 21.03.1991 року № 176 на ОСОБА_1 було відкрито особовий рахунок на займану спірну трикімнатну квартиру нею та її сім`єю у складі чотирьох осіб: вона, чоловік - ОСОБА_4 , дочка - ОСОБА_5 , син - ОСОБА_6 (а.с.57 зворот).
13.10.2001 року донька відповідачки - ОСОБА_5 уклала шлюб з ОСОБА_7 , в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_2 , яка є позивачем по даній справі.
За довідкою з будинкової книги про склад сім`ї та реєстрацію від 28.03.2016 року № 692, у кв. АДРЕСА_2 , зареєстровані: відповідальна особа - ОСОБА_1 , 1961 року народження; чоловік - ОСОБА_4 , 1961 року народження; син - ОСОБА_6 , 1986 року народження; дочка - ОСОБА_8 , 1979 року народження; внучка - ОСОБА_2 , 2002 року народження.
Згідно з довідкою з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію від 15.08.2019 року № 1333, у спірній квартирі були зареєстровані: відповідальна особа - ОСОБА_1 , 1961 року народження; чоловік - ОСОБА_4 , 1961 року народження; син - ОСОБА_6 , 1986 року народження; дочка - ОСОБА_8 , 1979 року народження; внучка - ОСОБА_2 , 2002 року народження; внучка - ОСОБА_9 , 2018 року народження.
З 2016 року ОСОБА_1 неодноразово зверталась до суду, зокрема з позовом до своєї доньки ОСОБА_8 , яка діяла від свого імені та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, і рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03.03.2017 року її позов було задоволено, визнано ОСОБА_8 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування спірною квартирою (а.с. 62).
Постановою Апеляційного суду Одеської області від 26.04.2018 року рішення суду першої інстанції було скасовано в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом, і ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (а.с. 69 зворот).
Вказана постанова апеляційного суду була мотивована тим, що ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. З 2002 року ОСОБА_2 зареєстрована у спірній квартирі, а визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням обмежить її право на житло, як неповнолітньої дитини. Будучи неповнолітньою особою, яка з дня свого народження зареєстрована у спірній квартирі, ОСОБА_2 не могла в повній мірі здійснювати захист своїх порушених прав, що не враховано районним судом при вирішенні справи.
Постановою Верховного Суду від 31.01.2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову апеляційної інстанції від 26.04.2018 року без змін.
У квітні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_8 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_9 про визнання особою такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21.11.2019 року позовні вимоги було задоволено та визнано ОСОБА_9 , такою, що втратила право користування вищевказаним жилим приміщенням. (а.с. 66-64).
У червні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10.12.2020 року відмовлено у задоволенні позову, однак постановою Одеського апеляційного суду від 02.09.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено, рішення суду від 10.12.2020 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовну заяву задоволено частково шляхом визнання ОСОБА_2 , такою, що втратила право користування спірним житловим приміщення за адресою. Провадження в частині позовних вимог ОСОБА_4 , ОСОБА_6 до ОСОБА_2 закрито у зв`язку з їх смертю (а.с. 108).
Постановою Верховного Суду від 22.12.2021 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 було задоволено частково. Постанову Одеського апеляційного суду від 02.09.2021 року скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с.120).
Представник позивача у судовому засіданні суду першої інстанції зазначила, що саме у цей період ОСОБА_1 , будучи обізнаною про наявність перегляду справи в касаційному порядку, скориставшись своїм особистим правом на приватизацію, на підставі постанови Одеського апеляційного суду від 02.09.2021 року зняла з обліку свою онуку ОСОБА_2 та здійснила приватизацію спірної квартири на своє ім`я, отримала свідоцтво про право власності на житло та стала власником трикімнатної квартири у АДРЕСА_1 .
Згідно довідки Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 07.10.2021 року ОСОБА_2 , у зв`язку із заявою ОСОБА_1 , було знято з реєстрації з 07.10.2021 року за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення - постанови Одеського апеляційного суду по справі №947/14605/20 від 02.09.2021 року (а.с.100).
Справа неодноразово переглядалась судами, та за результатами апеляційного перегляду Одеський апеляційний суд ухвалив постанову від 15.03.2023 року, якою рішення Київського районного суду м. Одеси від 10.12.2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , було залишено без змін (а.с. 18).
В мотивувальній частині постанови акцентовано увагу на факт порушення прав ОСОБА_2 та зазначено, що остання зареєстрована у спірній квартирі з 2002 року, а визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням, обмежить її право на житло, як неповнолітньої дитини. Будучи неповнолітньою особою, яка з дня свого народження зареєстрована у спірній квартирі, ОСОБА_2 не могла в повній мірі здійснювати захист своїх порушених прав.
07.04.2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що з дня свого народження зареєстрована в квартирі у АДРЕСА_1 , в якості члена сім`ї наймача, однак, при здійсненні приватизації квартири було порушено її права.
З пояснень, наданих відповідачем у судовому засіданні суду першої інстанції вбачається, що вона не заперечувала проти існування між нею та онучкою добрих стосунків, та сторони навіть намагались врегулювати спір шляхом укладення договору довічного утримання, однак, неприємні стосунки відповідача з донькою ОСОБА_9 та її можливе поселення в спірну квартиру після укладення договору довічного утримання, перешкоджало мирному врегулюванню спору.
З матеріалів справи вбачається, що 04.04.2017 року позивач ОСОБА_2 вперше отримала паспорт громадянина України, у віці 15 років, оскільки паспорт вперше оформлюється особам від 14 до 18 років, строком на чотири роки, за зареєстрованим місцем проживання - АДРЕСА_1 (а.с. 9).
Відповідно витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання №5112-382137-2017 вбачається, що місце проживання ОСОБА_2 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 . Дата внесення інформації до реєстру - 21.03.2017 року (а.с. 10).
Наявними у матеріалах справи доказами встановлено, що ОСОБА_1 фактично з 2016 року оспорює права на житло своєї доньки ОСОБА_9 , 1979 року народження та двох онучок - ОСОБА_9 , 2018 року народження та ОСОБА_2 , 2002 року народження, з чого суд першої інстанції зробив вірний висновок, що з 2016 року права неповнолітньої ОСОБА_2 , якої лише в 2017 році виповнилось 15 років, були порушені та поновлення її прав відбулось набранням законної сили постанови Одеського апеляційного суду від 15.03.2023 року, тобто через сім років.
Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Статтею 261 ЦК України визначено початок перебігу позовної давності, зокрема, ч. 4 вказаної статті передбачено, що у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття.
З 24.02.2022 року відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено режим воєнного стану, який неодноразово було продовжено.
Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що у даному випадку початком перебігу строку є набрання законної сили постановою Одеського апеляційного суду законної сили - 15.03.2023 року, якою повністю було поновлено права неповнолітньої дитини ОСОБА_2 на користування спірним житлом та здійснення приватизації. До вказаної дати позивач ОСОБА_2 була позбавлена права на житло, та не мала законних підстав звернення з даним позовом до суду.
Крім того, 30.01.2024 року набув чинності Закон України № 3450-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» від 08.11.2023 року, у якому визначено, що у період дії воєнного стану в Україні, запровадженого Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Тому, суд правильно вважав, що позивачем не пропущено строки позовної давності не просто з самого факту існування воєнного стану та зупиненням перебігу строку позовної давності, а у зв`язку із встановленням початку перебігу строку з набранням законної сили постановою Одеського апеляційного суду законної сили - 15.03.2023 року.
Згідно ст. 59 ЦПК України, права, свободи та інтереси малолітніх та неповнолітніх осіб захищають в суді їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом.
Порядок передачі квартир у власність громадян, склад документів та порядок їх оформлення при передачі державного житла у власність громадян станом на дату приватизації квартири був визначений Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженим наказом державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 року №56, складеним відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Як передбачено п. 20, 21 зазначеного Положення, при оформленні заяви на приватизацію квартири громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення. У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.
Таким чином, саме на особу, яка звертається з заявою про приватизацію квартири, покладено обов`язок надати довідку про склад сім`ї із зазначенням прописаних та проживаючих у квартирі осіб, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло.
Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян та Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», діючими на час здійснення приватизації, не було передбачено обов`язку органу приватизації будь-яким чином перевіряти достовірність даних про склад сім`ї, які зазначаються у довідці про склад сім`ї.
Представник ОСОБА_2 зазначила у суді першої інстанції, що відразу після набрання постановою Одеського апеляційного суду від 15.03.2023 року законної сили, вони звернулись за інформацією щодо спірної квартири до приватного нотаріуса.
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 327057978 від 27.03.2023 року позивачці стало відомо, що спірна квартира за адресою: за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 (а.с. 13).
Таким чином, з 27.03.2023 року ОСОБА_2 достеменно стало відомо, що спірна квартира була приватизована та одноосібним власником стала її бабуся ОСОБА_1 .
З розпорядження органу приватизації № 280847 від 01.12.2021 року вбачається, що уповноваженим власником квартири визначено ОСОБА_1 , та на її ім`я було видано Свідоцтво про право власності від 01.12.2021 року на спірну квартиру (а.с. 49).
Свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто, оскаржуване свідоцтво про право власності не породжує виникнення у відповідача відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. Отже, суд першої інстанцій дійшов вірного висновку, що вказане свідоцтва про право власності на приватизоване майно має бути визнано недійсним та скасовано, також повинно бути скасовано рішення органу приватизації, на підставі якого було видано таке свідоцтво.
З врахуванням змісту і характеру відносин між учасниками справи, встановлені судом обставини справи, підтверджують, що цей спір виник між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 і Департаментом міського господарства Одеської міської ради.
Позивач також просила суд ухвалити рішення, яким скасувати запис про реєстрацію права власності на квартиру у АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 , вчинений державним реєстратором юридичного департаменту Одеської міської ради Шерстюк В.Д. 24.06.2022 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2604049451100.
24.06.2022 року державним реєстратором юридичного департаменту Одеської міської ради Шерстюк В.Д. здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 66 кв.м , житловою площею 41,9 кв.м., на підставі Свідоцтва про право власності від 01.12.2021 року, видавник Департамент міського господарства Одеської міської ради, Номер відомостей про речове право: 47177479, Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2604049451100 (а.с.13).
Запис про скасування державної реєстрації прав вноситься до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідно до рішення суду про скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Подібні за змістом правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі №338/180/17-ц, від 11.09.2018 року у справі №905/1926/16-ц, від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 року, справа №487/10132/14, від 16.06.2020 року, справа №145/2047/16-ц, від 15.09.2020 року у справі №469/1044/17-ц.
Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.
Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16.01.2020 року, ст. 26 Закону України № 1952 викладено у новій редакції.
Відповідно до п. 1, 2, 3 ч. 3 ст. 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній із 16.01.2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому п.п. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому п.п. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
За змістом наведеної норми у чинній редакції на відміну від положень ч. 2 ст. 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав, як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є:1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Викладене свідчить, що з 16.01.2020 року такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачає.
Виходячи з аналізу вищенаведених норм законодавства, суд вказує, що належним способом захисту прав та інтересів у сфері державної реєстрації є вимога про визнання недійсним чи скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію речових прав та їх обтяжень, а не запису про державну реєстрацію права власності.
Таким чином, при задоволенні позовних вимог у цій частині судом першої інстанції не було враховано, що вимога про скасування запису про державну реєстрацію права власності, не підлягає задоволенню, оскільки такий спосіб захисту не відповідає положенням Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952-IV, а також є неефективним.
Наведена обставина є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 про скасування запису про реєстрацію права власності квартири у АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 вчинений державним реєстратором юридичного департаменту Одеської міської ради Шерстюк В.Д. 24.06.2022 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2604049451100.
Натомість, належним способом захисту, у даному випадку, є скасування Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 64000655 від 28.06.2022 року, щодо внесення запису від 24.06.2022 року про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 66 кв.м, житловою площею 41,9 кв.м, номер відомостей про речове право: 47177479, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2604049451100, зареєстрований державним реєстратором юридичного департаменту Одеської міської ради Шерстюк В.Д. (підстава внесення запису: свідоцтво про право власності, серія та номер:19-27486, виданий 01.12.2021 року, видавник: Департамент міського господарства Одеської міської ради).
Позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення органу приватизації - розпорядження Департаменту міського господарства Одеської міської ради від 01.12.2021 року № 280847 про передачу в приватну власність ОСОБА_1 квартири за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції правильно задовольнив частково шляхом скасування рішення органу приватизації та свідоцтва про право власності.
Дотримання законодавства органом приватизації під час здійснення приватизації та оформлення свідоцтва про право власності на спірну квартиру не виключає можливості задоволення позову шляхом визнання недійсним та скасування приватизаційних документів, якщо їх наявність порушує права чи охоронювані законом інтереси позивача, ще з часу перебування її в неповнолітньому віці.
Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч. 1, 2 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України).
Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.
Таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим сторонами доказам, як в цілому, так і кожному окремо, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .
Необґрунтованими при цьому є доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що відповідачем надані належні докази того, що витяг з реєстру територіальної громади від 06.04.2023 року №2023/002813979 про те, що нібито позивач ОСОБА_2 на момент приватизації квартири у 2017 році була зареєстрована у спірній квартирі, є незаконним та наразі скасований як незаконний, таким чином, при здійсненні приватизації спірної квартири були відсутні будь-які порушення.
Колегія суддів зазначає, що надані сторонами багаточисленні довідки/витяги про реєстрацію місця проживання або зняття з реєстрації ОСОБА_2 в різні періоди та дати, та існування розбіжностей між ними, не спростовують сам факт порушення житлових прав неповнолітньої дитини ОСОБА_2 при зверненні відповідача до суду з позовами про визнання її такою, що втратила право користування житлом, та у подальшому здійснення приватизації квартири, без врахування законних прав та інтересів неповнолітньої дитини, що не було спростовано апелянтом.
Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними аргументам позовної заяви, які суд апеляційної інстанції належним чином перевірив та, ухвалюючи рішення, спростував з наведенням відповідних обґрунтованих мотивів.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. 
При викладених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не у повному обсязі визначився з характером спірних правовідносин, у зв`язку із чим рішення Київського районного суду м. Одеси від 22.07.2024 року підлягає зміні шляхом викладення абзацу четвертого резолютивної частини судового рішення у наступній редакції: «Скасувати Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 64000655 від 28.06.2022 року, щодо внесення запису від 24.06.2022 року про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 66 кв.м, житловою площею 41,9 кв.м, номер відомостей про речове право: 47177479, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2604049451100, зареєстрований державним реєстратором юридичного департаменту Одеської міської ради Шерстюк В.Д. (підстава внесення запису: свідоцтво про право власності, серія та номер:19-27486, виданий 01.12.2021, видавник: Департамент міського господарства Одеської міської ради)».
В іншій частині судове рішення підлягає залишенню без змін. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, ст. 374, ст. ст. 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 липня 2024 року - змінити.
Абзац четвертий резолютивної частини рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 липня 2024 року викласти у наступній редакції:
Скасувати Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 64000655 від 28.06.2022 року, щодо внесення запису від 24.06.2022 року про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 66 кв.м, житловою площею 41,9 кв.м, номер відомостей про речове право: 47177479, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2604049451100, зареєстрований державним реєстратором юридичного департаменту Одеської міської ради Шерстюк В.Д. (підстава внесення запису: свідоцтво про право власності, серія та номер:19-27486, виданий 01.12.2021, видавник: Департамент міського господарства Одеської міської ради)
В іншій частині рішення суду - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 18 червня 2026 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе