УХВАЛА
29 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 522/8048/15-ц
провадження № 61-4815ск26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 08 травня 2025 року та постанову Одеського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року у справі за скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на постанову старшого державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 
Яцини О. С. від 19 березня 2024 року про закінчення виконавчого провадження 
№ НОМЕР_1, 
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2024 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду зі скаргою на дії старшого державного виконавця Приморського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Яцини О. С., а саме 
з вимогами про визнання протиправною та скасування постанови від 19 березня 2024 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1.
Приморський районний суд м. Одеси ухвалою від 08 травня 2025 року скаргу 
АТ КБ «Приватбанк» задовольнив.
Скасував постанову старшого державного виконавця Приморського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Яцини О. С. від 19 березня 2024 року про закінчення виконавчого провадження 
№ НОМЕР_1.
Одеський апеляційний суд постановою від 10 лютого 2026 року скасував ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 08 травня 2025 року, відповідно до вимог пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України, та ухвалив нове судове рішення, яким скаргу АТ КБ «Приватбанк» задовольнив.
Скасував постанову старшого державного виконавця Приморського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Яцини О. С. від 19 березня 2024 року про закінчення виконавчого провадження 
№ НОМЕР_1.
10 квітня 2026 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат 
Дігуляр В. В., через підсистему «Електронний суд» надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 08 травня 2025 року та постанову Одеського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року 
у зазначеній справі.
У касаційній скарзі заявник просить поновити строк на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно з частиною першою статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Оскаржену постанову Одеський апеляційний суд ухвалив 10 лютого 2026 року, повний текст постанови складено 11 березня 2026 року, касаційну скаргу надіслано 10 квітня 2026 року, тобто в межах строку на касаційне оскарження. Тому клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження задоволенню 
не підлягає.
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів 
у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження 
(про відмову у відкритті касаційного провадження).
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку 
про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на наступне.
Згідно зі статтею 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією 
або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Відповідно до статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги 
суд постановляє ухвалу. 
У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника 
не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
У справі, яка переглядається, суди установили, що Приморський районний суд 
м. Одеси заочним рішенням від 24 червня 2015 року у справі № 522/8048/15-ц позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості задовольнив.
Стягнув солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість 
за кредитним договором № ODR0GK01420042 від 23 березня 2006 року у розмірі 
36 739,02 дол. США, що за курсом 15,75 відповідно до службового розпорядження НБУ від 12 січня 2015 року складає 578 639,56 грн.
Стягнув солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати 
у розмірі 3 654,00 грн. 
29 серпня 2016 року Приморський районний суд м. Одеси видав виконавчий лист про виконання заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси 
від 24 червня 2015 року у справі № 522/8048/15-ц.
Постановою старшого державного виконавця Приморського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 
Яцини О. С. від 19 березня 2024 року виконавче провадження № НОМЕР_1 закінчено. Відповідно мотивувальної частини постанови зазначено про фактичне повне виконання рішення суду.
Спірні правовідносини стосуються виконання судового рішення про стягнення заборгованості, а саме порядку конвертації стягнених з боржника сум 
у національній грошовій одиниці України на погашення заборгованості, визначеної 
у іноземній валюті.
Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є, зокрема обов`язковість судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб 
та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень 
і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Права та обов`язки виконавців передбачені статтею 18 Закону України 
«Про виконавче провадження».
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, 
в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів 
у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 26 Закону України 
«Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, 
за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
У справі, яка переглядається, встановлено, що, ухвалюючи судове рішення 
від 24 червня 2015 року у справі № 522/8048/15-ц, Приморський районний суд 
м. Одеси визначив суму заборгованості за кредитним договором, що підлягає стягненню, саме в іноземній валюті у розмірі 36 739,02 доларів США із зазначенням еквівалента у гривні у розмірі 578 639,56 грн.
Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.
Відповідно до вимог статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, 
є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися 
в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
За змістом статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті..
За правилом статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане 
у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.
Правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується 
з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, проте не виключає здійснення платежів в іноземній валюті.
Згідно з частиною третьою статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» у разі обчислення суми боргу в іноземній валюті виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує такі кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця.
Порядок звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень під час обчислення боргу в іноземній валюті, визначений у статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» є аналогічним тому, що містився у статті 53 Закону України «Про виконавче провадження» (№ 606-XIV), який втратив чинність. Положення вказаних статей є ідентичними.
Велика Палата Верховного Суду виснувала щодо особливостей звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень 
при обчисленні боргу в іноземній валюті, зокрема висновки щодо застосування положень статті 53 Закону України «Про виконавче провадження» (№ 606-XIV), 
у яких вказано, що в разі зазначення в судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана в резолютивній частині судового рішення сума 
в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Перерахування стягувачеві суми 
в національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена 
в резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 
2018 року у справі № 761/12665/14 (провадження № 14-134цс18)).
У постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16 (провадження 
№ 14-446цс18) Велика Палата Верховного Суду вказувала, що зазначення судом 
у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана в резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.
У справі, яка переглядається, визначаючи характер грошового зобов`язання, 
суд вирішив стягнути з боржників грошові кошти саме в іноземній валюті, 
що на момент ухвалення рішення суду становило визначений за офіційним курсом НБУ еквівалент у національній валюті України. Зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржників, внесло двозначність 
до розуміння суті обов`язку боржників, який має бути виконаний примусово 
за участю державного виконавця.
У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, 
а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України 
за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням судового рішення.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, сформульованим у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18).
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05 лютого 
2020 року у справі № 750/2000/18 (провадження № 61-38514св18).
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Належним доказом вжиття усіх передбачених Законом заходів з примусового виконання рішення суду, що свідчить про повноту виконавчих дій, є повне виконання рішення суду. Невиконання рішення суду, яке набрало законної сили, свідчить про неповноту виконавчих дій, що є недопустимим з огляду на положення статті 129-1 Конституції України щодо обов`язковості судових рішень.
Задовольняючи скаргу АТ КБ «ПриватБанк», суди зазначили, що постановою старшого державного виконавця Приморського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Яцини О. С. 
від 19 березня 2024 року виконавче провадження № НОМЕР_1 закінчено. Відповідно мотивувальної частини постанови зазначено про фактичне повне виконання рішення суду. Проте, виносячи постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі рішення суду, державний виконавець не перевірив відповідність еквіваленту заборгованості, яка сплачена боржником у гривнях відповідно офіційного курсу НБУ до долару США (валюта кредиту).
Між тим, фактично заборгованість у гривнях погашена боржником відповідно заборгованості розрахованої за курсом НБУ гривні до долару США станом 
на 12 січня 2015 року безвідносно до курсу даних валют на день платежу 
(дні платежів).
За наведених обставин, сума заборгованості за виконавчим провадженням 
№ НОМЕР_1 стягнута з боржника ОСОБА_1 не у повному обсязі, тому 
у державного виконавця були відсутні правові підстави для винесення постанови про закінчення вказаного виконавчого провадження № НОМЕР_1 на підставі 
пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження»
(у зв`язку з фактичним повним виконання рішення суду).
Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції, 
так як за встановлених обставин у державного виконавця були відсутні підстави 
для закінчення виконавчого провадження, оскільки за приписами пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, а указаної обставини судами 
не встановлено.
Щодо доводів касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно та без належних доказів поновили строки оскарження постанови 
про закінчення виконавчого провадження, Верховний Суд вважає такі доводи необґрунтованими.
Стаття 28 Закону України «Про виконавче провадження» регулює порядок надсилання документів виконавчого провадження.
У частині першій зазначеної статті визначено, що копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням 
або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, 
які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною 
у виконавчому документі.
Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику 
за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.
Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.
Верховний Суд зазначає, що у питанні поновлення процесуального строку необхідно враховувати баланс інтересів стягувача і боржника, вирішити питання якому принципу надати перевагу: принципу правової визначеності чи принципу забезпечення права на судовий захист, оскільки обидва принципи є елементами принципу верховенства права.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 лютого 
2022 року у справі № 1005/7141/2012 (провадження № 61-19904св21).
При вирішенні питання про те, які підстави можна вважати поважними 
для поновлення строку звернення до суду з відповідною скаргою, суд має керуватися тим, що вичерпного переліку таких підстав процесуальний закон 
не містить, вони у кожному конкретному випадку залежать від певних ситуацій.
У справі, що переглядається, суди установили, що постанова державного виконавця Приморського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Яцини О. С. від 19 березня 2024 року ВП № НОМЕР_1 про закінчення виконавчого провадження у передбаченому законом порядку стягувачу не надсилалася, а про стан виконання закінченого виконавчого провадження стягувачу стало відомо лише 18 грудня 2024 року під час ознайомлення із матеріалами виконавчого провадження з АСВП, а тому суд першої інстанції вказав на необхідність поновлення строку на подачу скарги.
При цьому, боржником не спростовано те, що державним виконавцем вчинялись 
дії щодо направлення постанови про закінчення виконавчого провадження.
Доводи касаційної скарги ґрунтуються на суб`єктивному тлумаченні заявником норм процесуального та матеріального права, є незгодою заявника зі змістом оскаржених судових рішень та містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який їх обґрунтовано спростував.
Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України 
є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи 
від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, 
де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка 
є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень 
та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, 
ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, 
і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 
1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 
2010 року.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури 
у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня
1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Згідно із частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали 
(крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову 
у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Зі змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень вбачається, 
що касаційна скарга є необґрунтованою, правильне застосування судами першої 
та апеляційної інстанцій норм матеріального права та дотримання норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо 
їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржених судових рішень, тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись статтями 260, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою 
ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси 
від 08 травня 2025 року та постанову Одеського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року у справі за скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на постанову старшого державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Яцини О. С. від 19 березня 2024 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1.
Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, 
яка подала касаційну скаргу.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання 
та оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров