ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 травня 2026 року	Львів	Справа № 380/16341/25 пров. № А/857/17249/26	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В., 
суддів Гуляка В.В., Матковської З.М.,
розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2026 року (судді Потабенко В.А., ухвалене у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження в м.Львів) у справі № 380/16341/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Миколаївській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області в якому просить визнати протиправним рішення №134450018503 від 06.06.2025 року Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ), зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ), до страхового стажу періодів роботи з 20.09.1980 по 16.05.1982 – у радгосп «Звенигородський» згідно запису у трудовій книжці НОМЕР_2 , з 14.05.1985 по 03.04.1989 у радгоспі «Звенигородський», з 05.11.1993 по 16.02.1998 у Звенигородському робкоопу, період отримання матеріальної допомоги по безробіттю з 10.12.1999 по 06.06.2000, з 06.05.2002 по 31.12.2003 в УВСП «Галев ресурс» згідно записів у трудовій книжці НОМЕР_3 та призначити пенсію за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2026 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення №134450018503 від 06.06.2025 Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 . Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області зарахувати ОСОБА_1 до загального страхового стажу періоди роботи з 20.09.1980 по 16.05.1982 – у радгосп «Звенигородський» згідно запису у трудовій книжці НОМЕР_2 , з 14.05.1985 по 03.04.1989 у радгоспі «Звенигородський», з 05.11.1993 по 16.02.1998 у Звенигородському робкоопу, період отримання матеріальної допомоги по безробіттю з 10.12.1999 по 06.06.2000, з 06.05.2002 по 31.12.2003 в УВСП «Галев ресурс» згідно записів у трудовій книжці НОМЕР_3 . Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 29.05.2025 та прийняти за наслідками її розгляду мотивоване рішення, з урахуванням висновків суду у цій справі. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено
Не погоджуючись із вказаним рішенням Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області подало апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позову. 
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу.
Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Справа розглядається в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що 29.05.2025 ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ у Львівській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон № 1058). 
ГУ ПФУ в Миколаївській області за принципом екстериторіальності було розглянуто заяву про призначення пенсії за віком та 06.06.2025 прийнято рішення № 134450018503, яким відмовлено в призначенні пенсії за віком, у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу. На день подання заяви про призначення пенсії вік позивача становить 61 рік 05 місяців. Страховий стаж особи становить 18 років 10 місяців 24 днів. До страхового стажу не зараховано періоди роботи з 14.05.1985 по 03.04.1989, оскільки в підставах внесення запису про прийняття наявне виправлення дати наказу; роботи з 05.11.1993 по 16.02.1998, оскільки наявний допис дати прийняття; отримання матеріальної допомоги по безробіттю з 10.12.1999 по 06.06.2000, оскільки не підтверджено, що виплата матеріальної допомоги по безробіттю здійснювалася у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації; роботи з 06.05.2002 по 31.12.2003, оскільки в реєстрі застрахованих осіб відсутні дані про трудові відносини; роботи з 01.01.2004 по 30.04.2004, оскільки в реєстрі застрахованих осіб відсутні дані про нарахування доходу та сплату страхових внесків. Всього не зараховано стажу 10 років 7 місяців 27 днів згідно трудовою книжкою НОМЕР_3 .
Не погоджуючись із діями відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон №1788-XII) та Законом України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-IV).
Відповідно до статті 1 Закону №1058-ІV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
Пунктом першим частини 1 статті 8 Закону №1058-IV передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.
У відповідності до ч. 1 ст. 44 Закону №1058-IV призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом.
Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.
Згідно ст. 45 Закону №1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Пенсія за віком, що призначається автоматично (без звернення особи), - з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, крім випадків відсутності в системі персоніфікованого обліку відомостей про страховий стаж застрахованої особи, необхідний для призначення пенсії за віком при досягненні пенсійного віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону. У разі якщо документи про страховий стаж не подані протягом трьох місяців з дня досягнення застрахованою особою пенсійного віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, вважається, що застрахована особа виявила бажання одержувати пенсію з більш пізнього віку.
За змістом ч. 1 ст. 83 Закону № 1788-XII пенсії призначаються з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсії призначаються з більш раннього строку. Пенсії за віком призначаються з дня досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією надійшло не пізніше 3 місяців з дня досягнення пенсійного віку.
Відмовляючи позивачу у проведенні перерахунку пенсії пенсійний орган мотивував це тим, що у позивача відсутнє право на призначення пенсії за віком відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” в зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 30 років, не враховано періоди роботи позивача згідно записів з трудовою книжкою НОМЕР_3 від 05.09.1984. Зокрема не враховано періоди роботи з 14.05.1985 по 03.04.1989, оскільки в підставах внесення запису про прийняття наявне виправлення дати наказу; роботи з 05.11.1993 по 16.02.1998, так як наявний допис дати прийняття; отримання матеріальної допомоги по безробіттю з 10.12.1999 по 06.06.2000, оскільки не підтверджено, що виплата матеріальної допомоги по безробіттю здійснювалася у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації; роботи з 06.05.2002 по 31.12.2003, оскільки в реєстрі застрахованих осіб відсутні дані про трудові відносини; роботи з 01.01.2004 по 30.04.2004, оскільки в реєстрі застрахованих осіб відсутні дані про нарахування доходу та сплату страхових внесків. Всього не зараховано стажу 10 років 7 місяців 27 днів згідно трудовою книжкою НОМЕР_3 
Аналізуючи вказану відмову колегія суддів враховує наступне.
Як передбачено ч. 1 ст. 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Згідно з ч. 2 ст. 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Положеннями ч. 1 ст. 56 Закону № 1788-XII передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Відповідно до ст. 48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються зі ст. 62 Закону № 1788-XII, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637), у відповідності п.1 якого основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Згідно з п. 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Суд наголошує, що основним документом, який підтверджує наявність у особи трудового стажу, є трудова книжка.
При цьому, чинним законодавством встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями про період роботи, що можуть міститися в інших документах, а також необхідність надання уточнюючої довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників для підтвердження спеціального трудового стажу лише у випадку, коли в трудовій книжці відсутні відповідні відомості.
Як передбачено п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 "Про трудові книжки працівників", відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
На момент внесення записів у трудових книжках позивача діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 №162 (далі - Інструкція №162).
Згідно з п. 2.2. Інструкції № 162 заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства у присутності робітника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу. До трудової книжки вносяться, зокрема, відомості про працівника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення.
Відповідно до п. 2.3. Інструкції № 162 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Наприклад, якщо робітник або службовець прийнятий на роботу 5 січня 1984 р., у графі 2 трудової книжки раніше встановленого зразка (1938 року) записується "1984.05.01", в трудових книжках, виданих після 1 січня 1975 р.; "05.01.1984". Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів.
У разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення на іншу постійну роботу, про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується адміністрацією того підприємства, де було зроблено відповідний запис. Адміністрація за новим місцем роботи зобов`язана надати працівнику в цьому необхідну допомогу (п. 2.5. Інструкції № 162).
Згідно з п. 2.12 Інструкції № 162 зміна записів у трудових книжках про прізвище, ім`я, по батькові і дату народження виконується власником або уповноваженим ним органом за останнім місце роботи на підставі документів (паспорта, свідоцтва про народження, про шлюб, про розірвання шлюбу, про зміну прізвища, ім`я та по батькові тощо) і з посиланням на номер і дату цих документів.
Зазначені зміни вносяться на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Однією рискою закреслюється, наприклад, колишнє прізвище або ім`я, по батькові, дата народження і записуються нові дані з посиланням на відповідні документи на внутрішньому боці обкладинки і завіряються підписом керівника підприємства або печаткою відділу кадрів.
Аналогічні за змістом положення містить також Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджена наказом Міністерством праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110.
Аналіз вказаних норм свідчить, що законодавством чітко визначено порядок організації ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок працівників, а також встановлено відповідальність за порушення такого порядку.
Всі записи, які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб, насамперед керівником підприємства, установи, організації в порядку, строк та спосіб, передбачений відповідним законодавством.
Самостійне внесення працівником відомостей щодо своєї трудової діяльності, а також внесення виправлень у разі неправильного або неточного запису не передбачено.
Отже, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника або уповноважений ним орган, тобто на роботодавця.
Як вбачається із записів трудової книжки НОМЕР_3 , позивач працював: - з 04.09.1984 по 15.11.1984 в радгоспі “Звенигородський”; - з 04.05.1985 по 03.04.1989 в радгоспі “Звенигородський”. В даті Наказу про прийняття на роботу №107к від 17.05.85 року особою роботодавця, відповідальною за ведення трудових книжок, виправлено місяць прийняття на роботу, однак після виправлення місяць співпадає з місяцем запису у графі 2, а саме – травень 1985 року; - з 05.04.1989 по 01.11.1993 – Пустомитівське автотранспортне підприємство; - з 05.11.1993 по 22.10.1998 – Прийнятий у Звенигородський робкооп, який був реорганізований у Звенигородське ГРТКП та ліквідований, позивач переведений у хлібокомбінат Пустомитівський; - з 20.11.1998 по 06.06.2000 – перебував на обліку у центрі зайнятості та отримував допомогу з безробіття; - з 11.09.2000 по 16.01.2002 - ЗАТ “Галнафтохім”; - з 06.05.2002 по 30.04.2004 – УВСП “Галев ресурс”; - з 11.09.2006 по 30.12.2008 – ПП ОСОБА_2 ; - з 12.06.2019 по10.09.2019 – ПАТ “Укрнафта”; - з 24.09.2019 – ТзОВ “Успіх ВМ”. 
Крім цього, згідно записів трудової книжки НОМЕР_2 , позивач також працював: з 20.09.1980 по 16.05.1982 – у радгосп “Звенигородський”; - з 12.06.1982 по 20.06.1984 – період строкової військової служби, який не оспорюється відповідачем; - з 04.09.1984 по 15.03.1996 – прийнятий у радгосп “Звенигородський” після завершення служби в армії; - з 30.05.1996 по 21.02.1997 – ВО “Полярон”. 
Щодо твердження відповідача про недоліки заповнення трудової книжки, суд зазначає таке.
Згідно п. п. 4.1, 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі - Порядок № 22-1), заяви, що подаються особами відповідно до цього Порядку, реєструються в електронному журналі звернень органу, що призначає пенсію. Порядку, реєструються в електронному журналі звернень органу, що призначає пенсію. При прийманні документів працівник сервісного центру: ідентифікує заявника (його представника); надає інформацію щодо умов та порядку призначення (перерахунку) пенсії; реєструє заяву, перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів, відповідність викладених у них відомостей про особу даним паспорта; уточнює інформацію про факт роботи (навчання, служби, підприємницької діяльності) і про інші періоди діяльності до 01 січня 2004 року, що можуть бути зараховані до страхового стажу. У разі необхідності роз`яснює порядок підтвердження страхового стажу, повідомляє про право особи на здійснення доплати до мінімального страхового внеску відповідно до частини третьої статті 24 Закону, та/або на добровільну участь у системі загальнообов`язкового пенсійного страхування; з`ясовує наявність у заявника особливого (особливих) статусу (статусів), особливих заслуг, інших обставин, які можуть бути підставою для встановлення підвищень, надбавок, доплат; повідомляє про необхідність дооформлення документів або надання додаткових документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії, у разі неналежного оформлення поданих документів або відсутності необхідних документів; сканує документи. На створені електронні копії накладає кваліфікований електронний підпис; надсилає запити про витребування з відповідних інформаційних систем необхідних відомостей, передбачених пунктом 2.28 розділу II цього Порядку; повідомляє про можливості подавати заяви через вебпортал; видає особі або посадовій особі розписку із зазначенням дати прийняття заяви, переліку одержаних і відсутніх документів, строку подання додаткових документів для призначення пенсії та пам`ятку пенсіонеру (додаток 6). Скановані розписка та пам`ятка пенсіонеру зберігаються в електронній пенсійній справі; повідомляє особу, у вибраний нею спосіб, про відсутність відомостей або/та наявність розбіжностей у відповідних інформаційних системах та строки подання необхідних документів для призначення пенсії, не пізніше двох робочих днів після отримання відповіді органу, який веде відповідний інформаційний реєстр. Після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що основним документом, який підтверджує трудовий стаж позивача є його трудова книжка. При цьому, лише у разі відсутності трудової книжки або записів в ній органи пенсійного фонду мають право встановлювати трудовий стаж на підставі інших первинних документів чи показань свідків.
Колегія суддів вважає, що страховий стаж позивача підтверджується, зокрема трудовою книжкою НОМЕР_3 та трудовою книжкою № НОМЕР_2 , а недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для позивача, а отже, й не може впливати на його особисті права.
Отже, основним документом, який підтверджує страховий стаж є копія трудова книжна, а інші документи слугують, як додаткове підтвердження стажу роботи, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи. Недолік оформлення трудової книжки, а саме: дата народження не відповідає паспортним даним позивача, а виправлення зроблено з порушенням інструкції ведення трудових книжок, що викликало сумніви ПФ щодо перерахунку пенсії, не є такими, з яких неможливо встановити факт страхового стажу позивача у відповідний спірний період часу. Відсутність інших документів на підтвердження страхового стажу не може нівелювати відомості трудової книжки та позбавляти особу права на належне пенсійне забезпечення з урахуванням набутого ним страхового стажу.
Суд вважає за необхідне зазначити, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.
Щодо доводів пенсійного органу про відсутність підстав для зарахування до страхового стажу період роботи позивача з 06.05.2022 по 30.04.2004 у зв`язку із відсутністю відомостей про трудові відносини в реєстрі застрахованих осіб, суд звертає увагу на таке. 
Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону №1058-IV з метою обліку застрахованих осіб, учасників накопичувальної системи пенсійного страхування та їх ідентифікації, а також накопичення, зберігання та автоматизованої обробки інформації про облік застрахованих осіб і реалізацію ними права на страхові виплати у солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та накопичувальній системі пенсійного страхування у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється персоніфікований облік.
Згідно із абз. 1 ч. 1 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Як передбачено ч. 2 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Згідно із частиною 1 статті 15 Закону № 1058-IV платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону, і застраховані особи, зазначені в частині першій статті 12 цього Закону.
Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5 - 7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески (ч. 2 ст. 20 Закону №1058-IV).
Як передбачено ч. ч. 4-6, 9, 10 ст. 20 Закону №1058-IV, сплата страхових внесків здійснюється виключно в грошовій формі шляхом внесення відповідних сум страхових внесків до солідарної системи на банківські рахунки виконавчих органів Пенсійного фонду, а сум страхових внесків до накопичувальної системи пенсійного страхування - на банківський рахунок Накопичувального фонду або на банківський рахунок обраного застрахованою особою недержавного пенсійного фонду - суб`єкта другого рівня системи пенсійного забезпечення. Страхові внески сплачуються страхувальниками шляхом перерахування безготівкових сум з їх банківських рахунків. Страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду. Базовим звітним періодом є: для страхувальників, зазначених у пунктах 1, 2, 4 статті 14 цього Закону, - календарний місяць. Днем сплати страхових внесків вважається: у разі перерахування сум страхових внесків у безготівковій формі з банківського рахунку страхувальника на банківський рахунок органу Пенсійного фонду - день списання установою банку, органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, суми платежу з банківського (спеціального реєстраційного) рахунку страхувальника незалежно від часу її зарахування на банківський рахунок органу Пенсійного фонду. Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.
При цьому, на думку суду, виходячи із змісту наведених вище правових норм, порушення страхувальником вимог законодавства щодо порядку та строків сплати страхових внесків тягне негативні наслідки лише щодо самого страхувальника (зокрема, у вигляді сплати недоїмки, штрафних санкцій та пені) та не може мати негативних наслідків для застрахованої особи у вигляді не зарахування до страхового стажу періоду роботи, протягом якого такій особі нараховувалася заробітна плата, на яку у свою чергу нараховувалися страхові внески, проте не з вини застрахованої особи страхові внески не були зараховані на відповідні рахунки.
Крім того, при вирішенні спору суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду від 27.03.2018 (справа № 208/6680/16-а), від 20.03.2019 (справа № 688/947/17), від 30.09.2019 (справа № 316/1392/16-а), відповідно до яких, за загальним правилом, несвоєчасна сплата підприємством страхових внесків, за умови підтвердження роботи особи на такому підприємстві, отримання заробітної плати та утримання з неї єдиного соціального внеску, не повинна порушувати законні права та інтереси позивача, зокрема, порушувати його право на належне пенсійне забезпечення, оскільки обов`язок своєчасної сплати страхових внесків до пенсійного фонду покладено на роботодавця, а тому їх несплата не може позбавляти працівників права на зарахування періоду роботи до страхового стажу, фактично позбавляючи особу права власності на пенсію в належному розмірі. Позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страхових внесках не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при перерахунку пенсії позивача періодів його роботи на такому підприємстві.
Як встановлено судом, позивач в період з 06.05.2002 по 30.04.2004 працював в УВСП “Галев ресурс”. В матеріалах справи наявні також індивідуальні відомості про застраховану особу за формою ОК-5, з яких можна встановити, що у вказаний період позивачеві виплачувалась заробітна плата.
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що оскільки з наявних у справі письмових доказів встановлено, що з 06.05.2002 по 30.04.2004 позивачеві нарахована та виплачена заробітна плата, на яку відповідно, нараховувалися страхові внески, тому у відповідача відсутні підстави не зараховувати до страхового стажу позивача вказаний період його роботи, а періоди роботи, за які підприємство-страхувальник нарахувало застрахованій особі - працівнику заробітну плату та утримало з неї відповідні страхові внески (єдиний внесок), повинні зараховуватися до страхового стажу цієї застрахованої особи-працівника незалежно від того, чи сплатило фактично підприємство-страхувальник ці страхові внески, чи ні.
Крім того, відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку (в індивідуальних відомостях про застраховану особу-позивача (форма ОК-5) відомостей про сплату роботодавцем страхових внесків (єдиного внеску) для нарахування пенсії за спірний період не є підставою для позбавлення особи права на пенсію, оскільки ця особа не може нести відповідальність замість роботодавця.
Відповідальним за внесення відомостей у реєстр застрахованих осіб є саме пенсійний орган, в той час, як за подачу таких відомостей у формі звіту відповідає роботодавець. Сплата страхових внесків від зарплати працівника є обов`язком роботодавця. У зазначений період відомостей здебільшого подавались у паперовій формі. Запис у трудовій книжці позивача про трудові відносини не містить виправлень. Питання подання відомостей та їх подальше відображення в реєстрі застрахованих осіб за вказаний період – це відповідальність роботодавця і пенсійного органу, а не працівника. 
Оскільки з наявних у справі письмових доказів встановлено, що позивач працював у спірний період та отримував заробітну плату, на яку підлягали нарахуванню страхові внески, тому у відповідача – 1 були відсутні підстави не зараховувати до страхового стажу позивача вказаний період роботи.
Щодо не зарахування до стажу періоду отримання позивач допомоги по безробіттю, то суд звертає увагу на таке. 
Відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 24 Закону №1058-IV до періодів, з яких складається страховий стаж особи відноситься період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю (крім одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності), допомогу по частковому безробіттю, допомогу по частковому безробіттю на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та матеріальну допомогу в період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, включається до страхового стажу. 
Згідно з записом №13 у трудовій книжці допомога по безробіттю призначена згідно ст. 28 ч. 3 та ст. 29 п. 1а Закону України “Про зайнятість населення”. 
Закон України “Про зайнятість населення”, в редакції, чинній на момент отримання позивачем допомоги по безробіттю, передбачав, що допомога по безробіттю виплачується з восьмого дня після реєстрації громадянина у державній службі зайнятості до працевлаштування, але не більше 360 календарних днів протягом двох років; для осіб передпенсійного віку (п.п. "г" п. 1 ст. 5 цього Закону) - до 720 календарних днів, а громадянам, які бажають відновити трудову діяльність після тривалої (більше шести місяців) перерви, та громадянам, які вперше шукають роботу, допомога по безробіттю виплачується не більше 180 календарних днів. 
Згідно з записом №14 виплата допомоги по безробіттю припинена відповідно до ст.30 п. 1з, цього ж Закону ( у зв`язку із закінченням строку їх виплати). Тобто у випадку щодо записів №13-14, йдеться про період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю, що зараховується до страхового стажу відповідно до абзацу 3 ч. 1 ст. 24 Закону №1058-IV. 
Пункт “г” ч. 1 ст. 30 Закону №1058-IV передбачає як окрему підставу для виплати допомоги по безробіттю проходження професійної підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації за направленням державної служби зайнятості. 
Згідно з записом №15 позивач почав отримувати матеріальну допомогу по безробіттю з 10.12.1999 року. 
Стаття 31 Закону “Про зайнятість населення” у чинній на дату призначення матеріальної допомоги редакції визначала призначення матеріальної допомоги по безробіттю. 
Так, безробітні після закінчення строку виплати допомоги по безробіттю можуть одержувати протягом 180 календарних днів матеріальну допомогу по безробіттю у розмірі до 75 процентів встановленої законодавством мінімальної заробітної плати за умови, що середньомісячний сукупний доход на члена сім`ї не перевищує встановленого законодавством неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. 
В той же час, розмір матеріальної допомоги в період професійної підготовки та перепідготовки визначався статтею 27 цього ж закону. 
Згідно з записом №16 у трудовій книжці позивача, йому 06.06.2000 припинено виплату допомоги по безробіттю. Тобто, із зазначеного вбачається, що допомога по безробіттю, яка виплачувалась позивачу в період з 10.12.1999 по 06.06.2000 є продовженням того ж виду допомоги по безробіттю, що згідно з записами №13-14, тільки право на яку мали ті категорії громадян, середньомісячний сукупний доход на члена сім`ї яких не перевищував встановленого законодавством неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.
Крім цього, суд зауважує, що агроторгове селянське товариство з обмеженою відповідальністю “Звенигород” (код 00857539, адреса: Україна, Львівська область, Пустомитівський район, село Звенигород, вул. Мічуріна) має статус зареєстровано, свідоцтво про державну реєстрацію недійсне. Тобто дані про юридичну особу не внесені до ЄДРПОУ у зв`язку із набранням чинності Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань”, відповідно відсутня інформація про припинення такого у встановленому порядку. Відтак, немає підстав вважати, що юридична особа припинялася і документи постійного зберігання передавалися до архівної установи. Відомості про керівника – відсутні взагалі. 
На адвокатський запит представника позивача у Державний архів Львівської області отримано документи, які були передані на зберігання Регіональним відділенням Фонду державного майна України щодо припинення радгоспу “Звенигородський”. Зокрема, відповідно до Наказу №2445 від 30.10.1995 року припинено діяльність держгоспу “Звенигородський” правонаступником вважати як державного господарства, а його колективне сільськогосподарське підприємство, яке буде створене товариством покупців і зареєстроване в місцевих органах влади та передано по акту приймання-передачі від 31.10.1995 до новоствореного товариства.
З листа №4/11-3240 від 31.12.1996 Регіонального відділення Фонду державного майна України вбачається, що створене внаслідок реорганізації товариство отримало назву “Звенигород”. 
В постанові Кабінету Міністрів України від 15.05.1995 №343 “Про затвердження переліку об`єктів, що підлягають обов`язковій приватизації у 1995 році” Держгосп “Звенигородський” код 00857539 (Пустомитівський район, Львівська область) включено до переліку об`єктів, що підлягають обов`язковій приватизації у 1995 році. 
Згідно даних, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та господарських формувань, з кодом ЄДРПОУ 00857539 зареєстровано агроторгове селянське товариство з обмеженою відповідальністю “Звенигород”, про яке згадувалось вище. 
Таким чином, оскільки код ЄДРПОУ є один і той же і він присвоюється юридичній особі та не змінюється під час процедури реорганізації шляхом перетворення, мова йде про одну і ту ж юридичну особу. Інших документів для підтвердження правонаступництва чи своєї роботи у держгоспі “Звенигородський” позивач надати не має можливості, оскільки такі не передавались на зберігання до архіву. 
Вказана правова позиція апеляційного суду узгоджується із постановами Верховного Суду від 05.12.2019 в справі № 235/805/17, від 06.12.2019 в справі № 663/686/16-а, від 06.12.2019 в справі № 500/1561/17, від 05.12.2019 в справі № 242/2536/16-а, які в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України враховуються апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.
В апеляційній скарзі скаржник посилається на висновки викладені Верховним Судом, які колегія суддів відхиляє з урахуванням наступного.
Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судом попередньої інстанції у цій справі норм права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.
Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно із частиною 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Враховуючи зазначені вище встановлені обставини справи, норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини та висновки Верховного Суду, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи. 
Колегія суддів звертає увагу, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог позивачем не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції не переглядається.
Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно із статтею 17 Закону України “Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
У контексті оцінки доводів апеляційної скарги апеляційний суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах “Проніна проти України” (пункт 23) та “Серявін та інші проти України” (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не стягуються.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області – залишити без задоволення.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2026 року у справі №380/16341/25 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Постанову разом із паперовими матеріалами апеляційної скарги надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді В.В. Гуляк

З.М. Матковська

Повне судове рішення складено 28.05.26