Номер провадження 2/243/181/2026
Номер справи 243/1121/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області в складі:
головуючого - судді Агеєвої О.В.,
за участю:
- секретаря судового засідання - Кобець О.М.,
- представника позивача Селянського (фермерського) господарства «Елена» - адвоката Олійникова С.І., 
- представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Прокопцева С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні зали судових засідань Слов`янського міськрайонного суду Донецької області та в режимі відеоконференції, поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів у системі EasyCon на підставі наказу № 29-к «Про впровадження дистанційної роботи Слов`янського міськрайонного суду Донецької області» від 10 травня 2022 року цивільну справу за позовною заявою Селянського (фермерського) господарства «Елена», в інтересах якої діє адвокат Олійников Станіслав Ігорович до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

До Слов`янського міськрайонного суду надійшла позовна заява Селянського (фермерського) господарства «Елена», в інтересах якої діє адвокат Олійников Станіслав Ігорович до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що між Селянським (фермерським) господарством «ЕЛЕНА» (Постачальник) і ОСОБА_1 (Покупцем) 01.02.2022 було укладено Договір поставки №01 (далі - Договір).
Згідно з п. 1.1. Договору Постачальник в період дії договору зобов`язується поставити і передати у власність Покупцю с/г продукцію - соняшник (далі Товар), а Покупець зобов`язується приймати цей товар і своєчасно здійснювати його оплату на умовах, визначених цим Договором.
Відповідно до п. 2.1. Договору товар, який є предметом поставки за цим Договором, має бути поставлений Покупцю за ціною, якістю, строки, асортимені, кількості, узгоджених сторонами попередньо у кожному окремому випадку поставки. На підставі п. 2.2. Договору умови поставки товару - доставка Постачальником на умовах склад Покупця. У відповідності до п. 2.3. Договору датою поставки є дата отримання Покупцем товару згідно з належно оформленими товаросупровідними документами, відписаними Сторонами. Пунктом 3.1. Договору передбачено, що Покупець здійснює оплату за поставлений товар за цінами, попередньо узгодженими сторонами і вказаними в накладних, які є невід`ємною частиною цього договору.
СФГ "ЕЛЕНА" вважає вказаний Договір недійсним, вчиненим з внаслідок введення позивача в оману з наступного. Підставою недійсності правочину відповідно до ст.215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з вимогами ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Представник позивача зазначає, що при укладенні спірного Договору Сторонами істотні умови погоджено не було. Зокрема, сторони не погодили кількість та якість товару, яка повинна бути поставлена. Пункт 1.1 Договір містить лише запис про те, що товаром повинен бути "подсолнечник". При цьому не конкретизовано - насіння, шрот чи інше види продукції з соняшнику.
Щодо інших істотних умов, пункт 2.1 Договору містить запис про те, що "товар, который является предметом поставки по данному Договор, должен быть поставлен Покупателю по цене, качеству, срокам, в асортименте, количестве согласованных Сторонами предварительно в каждом отдельном случае поставки". Договір не містить підтверджень того, що Сторони погодили ціну, асортимент(якість), строки поставки товару. Пунктом 5.1 Договору визначено, що "количество товара, поставляемого по данному Договору, указывается в накладных, которые есть неотъемлемой частью Договора". Однак сторонами не підписано жодних накладних, які є невід`ємною частиною договору. В зв`язку з цим, між сторонами відсутнє узгодження найменування та кількості товару за договором. Пунктом 5.2 Договору вказано, що: "товар, поставляемый поставщиком должен отвечать стандартам, техническим условиям производителя товара". Слід зауважити, що в зв`язку з відсутністю однозначного визначення самого поняття "Товар" за Договором, встановити які саме стандарти на нього розповсюджуються фактично не можливо. Таким чином, Сторонами не погоджена якість товару, який повинен бути поставлений. Також оспорюваний Договір взагалі не містить відомостей про конкретний строк поставки Товару. Зокрема, пункт 2.3 Договору визначає, що "датой поставки является дата получения покупателем товара в соответствии з надлежаще оформленными товаросопроводительными документами, оформленными сторонами". Тобто, датою поставки може будь-яка дата, коли покупець отримає товар та підпише з постачальником товаро-супровідні документи. Очевидно, що таке визначення дати поставки виключає можливість встановлення конкретної дати поставки товару.
Щодо ціни товару, який повинен бути поставлений за Договором, слід зазначити, що згідно розділу 3 Договору, "покупатель производит оплату за поставленный товар по ценам, предварительно согласованным сторонами и указанным в накладных, которые являются неотемлемой частью данного договора". Слід зазначити, що між сторонами погодження ціни товару не відбулося. Позивачем помилково виписано одну видаткову накладну від 05.02.2022 №2 в якій зазначено: товар - насіння соняшнику; кількість - 263 тон; ціна без ПДВ - 12284,037 грн. за 1 тону; загальна вартість товару, включаючи ПДВ, - 3 683 000,00 грн. (три мільйони шістсот вісімдесят три тисячі грн. 00 коп.). Виписуючи видаткову накладну позивач вважав що відповідач є суб`єктом господарювання та платником податку на додану вартість, в зв`язку з чим включив до неї податок на додану вартість.
Втім, в подальшому з`ясувалось, що відповідач не є фізичною особою-підприємцем та не має статусу платника ПДВ. Вказана накладна відповідачем не підписана.
Будь-яких інших накладних (податкових, видаткових або товарно-супровожуючих) позивачем по Договору не виписувалось. Отже, ціну товару за Договором Сторонами також погоджено не було.
Таким чином, сторонами за Договором не були погоджені істотні умови Договору, такі як: ціна, кількість та якість товару, строк та місце поставки. Враховуючи, що покупець не є суб`єктом господарювання та має власного складу для зберігання товару, вказаний Договір поставки взагалі не міг бути спрямований на реальне настання правових наслідків.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.
Зміст оспорюваного Договору прямо суперечить вимогам ч. 1 ст. 638 ЦК України (в ньому відсутні істотні умови) та може мати реальних наслідків без укладення додаткових угод(не визначено конкретне місце поставки, процедура оплати та інше).
З огляду на викладене, наявні всі підстави для визнання даного договору поставки недійсним.
На підставі викладеного позивач просить суд визнати недійсним договір поставки №01 від 01.02.2022 року укладений між Селянським (фермерським) господарством «ЕЛЕНА» (84404, Україна, Донецька обл., місто Красний Лиман, вулиця Слов`янська, будинок, 1, квартира, 33, ЄДРПОУ 31046328) і ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ). Судові витрати покласти на відповідача по справі.
27.02.2025 року від представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Прокопцева С.В. надійшов відзив на позовну заяву, який обґрунтовано наступним. Селянське (фермерське) господарство «Елена» звернулось до Слов`янського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним. Відповідач, ОСОБА_1 вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі, зважаючи на таке. У позовній заяві зазначено, що цей договір був укладений між сторонами. Всупереч, норм ст.ст. 12,13, 76,81 ЦПК України у позовній заяві позивач не зазначив, яким чином укладений Договір поставки №01 від 01.02.2022 порушує, не визнає або оспорює його права. Натомість справжня причина звернення до суду полягає в тому, що таким чином позивач вирішив будувати свою правову позицію захисту в іншій справі, а саме у справі №202/993/25, що розлядається в Індустріальному районному суді м. Дніпропетровська, за позовом ОСОБА_1 до С(Ф)Г «Елена » про стягнення попередньої оплати за цим же Договором поставки №01 від 01.02.2022 у сумі 3 683 000,00 грн. Представник відповідача зазначає, що обставини, наведені у позовній заяві, не відповідають дійсним обставинам справи. Між Селянським (фермерським) господарством «Елена» (Постачальник) і ОСОБА_1 (Покупцем) 01.02.2022 був укладений Договір поставки №01 (далі за текстом Договір). Згідно з п. 1.1. Договору Постачальник в період дії договору зобов`язується поставити і передати у власність Покупцю с/г продукцію - соняшник (далі Товар), а Покупцець зобов`язується приймати цей товар і своєчасно здійснювати його оплату на умовах, визначених цим Договором. Відповідно до п. 2.1. Договору товар, який є предметом поставки за цим Договором, має бути поставлений Покупцю за ціною, якістю, строки, асортимені, кількості, узгоджених сторонами попередньо у кожному окремому випадку поставки. На підставі п. 2.2. Договору умови поставки товару - доставка Постачальником на умовах склад Покупця. У відповідності до п. 2.3. Договору датою поставки є дата отримання Покупцем товару згідно з належно оформленими товаросупровідними документами, відписаними Сторонами. Пуктом 3.1. Договору передбачено, що Покупець здійснює оплату за поставлений товар за цінами, попередньо узгодженими сторонами і вказаними в накладних, які є невід`ємною частиною цього договору. На підставі п. 4.1 Договору Покупець здійснює передплату за товар Постачальнику протягом 10 календарних днів від дати виписки накладної. У п. 6.1. Договору визначено, що передача-прийняття товару здійснюється у пункті поставки, вказаному в п. 2.2., 2.7. цього Договору. Згідно з п. 9.3. Договору Постачальник за прострочку поставки товару Покупцю сплачує останньому штраф у розмірі 0,1% вартості недопоставленого товару за кожний день прострочення. На виконання п. 3.1. Договору була виписана видаткова накладна №2 від 05.02.2022, в якій зазначено: товар - насіння соняшнику; кількість - 263 тон; ціна без ПДВ - 12284,037 грн. за 1 тону; загальна вартість товару, включаючи ПДВ, - 3 683 000,00 грн. (три мільйони шістсот вісімдесят три тисячі грн. 00 коп.). Відповідно до п. 4.1 Договору Покупець здійснює передплату за товар Постачальнику протягом 10 календарних днів від дати виписки накладної. ОСОБА_1 здійснив передплату у розмірі 3 683 000,00 грн. за товар, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №2 від 01.02.2022. Таким чином, у даному випадку накладна не підтверджує факт поставки товару, а лише визначає кількість та вартість товару, в тому числі загальну, яку Постачальник зобов`язується поставити, а Покупець - оплатити. Тим паче, що накладна не підписана з боку покупця ОСОБА_1 . В п. 2.1. Договору не визначено, у якій формі мають узгоджуватись строки поставки товару. Зважаючи на наведене, неодноразово усно по телефону ОСОБА_3 звертався до відповідача, а саме до його голови ОСОБА_6, з заявками поставити йому товар, сплачений на підставі видаткової накладної №2 від 05.02.2022 та квитанцією до прибуткового касового ордеру №2 від 01.02.2022, однак товар не був поставлений.
Відповідно до п. 12.1. Договору цей Договір вступає в силу з моменту його підписання і діє по 31.12.2022 р. На підставі п. 12.2. Договору у випадку відсутності заяв однієї із сторін про припинення або зміну умов договору за один місяць до закінчення його дії, він вважається продовженим на кожний наступний календарний рік на умовах, передбачених цим Договором.
Оскільки ОСОБА_1 не звертався до відповідача з заявою про припинення договору, як і відповідач не звертався з подібними заявами до ОСОБА_1, то дія Договору поставки №01 від 01.02.2022 автоматично була продовжена. Таким чином, Договір поставки №01 від 01.02.2022 діє і досі. На підставі ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Зважаючи на наведене, 21.01.2025 на електронну адресу відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1, вказану у видатковій накладній №2 від 05.02.2022, була направлена вимога про поставку товару протягом семи днів з дня отримання вимоги або повернення передплати. Проте товар не був поставлений, кошти повернуті не були. Посилаючись на норми ч.1,2 ст. 712, 610, 693, 629,526 Цивільного кодексу України представник відповідача зазначає, що всупереч умовам договору не виконує взяті на себе обов`язки щодо поставки товару, за який отримав передплату. У зв`язку з невиконанням своїх обов`язків за Договором поставки №01 від 01.02.2022 з боку Селянського (фермерського) господарства «Елена», а саме не поставкою товару і не поверненням суми передплати, ОСОБА_1 вимушений був звернутись до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська. Наведене спростовує обставини, викладені представником Селянського (фермерського) господарства «Елена» в позовній заяві. Крім того, представник відповідача зазначає, що посилаючись на ст. 203 Цивільного кодексу України, позивач зазначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, та правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Позивач вважає, що «при укладенні спірного Договору Сторонами істотні умови погоджено не було. Зокрема, сторони не погодили кількість та якість товару, яка повинна бути поставлена. Пункт 1.1 Договір містить лише запис про те, що товаром повинен бути «подсолнечник». При цьому не конкретизовано - насіння, шрот чи інше види продукції з соняшнику». Проте наведене не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки про узгодження сторонами товару, його кількості та ціну свідчить виписана позивачем видаткова накладна №2 від 05.02.2022. Саме у видатковій викладній відповідно до п. 3.1. Договору сторони визначають товар, його ціну та обсяги. Оскільки у даному випадку у Договорі саме узгоджується товар, його кількість та ціна, то позивав виписав видаткову накладну, що є невід`ємною частиною договору. Ця видаткова накладна не підписана відповідачем ОСОБА_1 , оскільки передача товару здійснена не була. Факт виписування цієї накладної і її наявність свідчить про узгодження сторонами товару, його ціни та кількості, що мав поставлятись відповідно до умов Договору.
Натомість позивач стверджує: «Позивачем помилково виписано одну видаткову накладну від 05.02.2022 №2 в якій зазначено: товар - насіння соняшнику; кількість - 263 тон; ціна без ПДВ - 12284,037 грн. за 1 тону; загальна вартість товару, включаючи ПДВ, - 3 683 000,00 грн. (три мільйони шістсот вісімдесят три тисячі грн. 00 коп.). Виписуючи видаткову накладну позивач вважав що відповідач є суб`єктом господарювання та платником податку на додану вартість, в зв`язку з чим включив до неї податок на додану вартість. Втім, в подальшому з`ясувалось, що відповідач не є фізичною особою- підприємцем та не має статусу платника ПДВ. Вказана накладна відповідачем не підписана. Будь-яких інших накладних (податкових, видаткових або товарно- супровожуючих) позивачем по Договору не виписувалось. Отже, ціну товару за Договором Сторонами також погоджено не було». Однак такі твердження позивача не грунтуються на дійсних обставинах справи на суперечать чинному законодавству, зважаючи на таке. Відповідно до ст. ст. 180, 194 Податкового кодексу України якщо продавець (постачальник) є платником податку на додану вартість, то він зобов`язаний у ціну товару у будь-якому випадку включати податок на додану вартість, навіть, якщо покупець не є платником податку на додану вартість.
Таким чином, виписування видаткової накладної в даному випадку не є випадковим чи помилковим, як це стверджує позивач, а свідчить про погодження сторонами товару, його ціни та кількості. Крім того, ОСОБА_1 здійснив передплату товару за ціною, визначеною у вищевказаній видатковій накладній від 05.02.2022 №2. Наведене підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №2 від 01.02.2022. Наведене свідчить не лише про укладання Договору поставки №01 від 01.02.2022, а й про його виконання з боку покупця - відповідача ОСОБА_1 в частині оплати товару. Щодо тверджень позивача про відсутність умов про якість товару представник відповідача вказує на те, що якість товару не є суттєвою умовою договору. Згідно з ч. 2 ст. 673 Цивільного кодексу України у разі відсутності в договорі купівлі- продажу умов щодо якості товару продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, придатний для мети, з якою товар такого роду звичайно використовується. Таким чином, відсутність в договорі умов щодо якості товару не свідчить про недійсність договору. Щодо строків поставки товару. У договорі відсутній строк поставки товару, проте наведене не впливає на недійсність договору. На підставі ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Зважаючи на наведене, 21.01.2025 на електронну адресу відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1, вказану у видатковій накладній №2 від 05.02.2022, була направлена вимога про поставку товару протягом семи днів з дня отримання вимоги або повернення передплати. Проте товар не був поставлений, кошти повернуті не були. В якості підстави для визнання договору недійсним позивач вказує на те, що «покупець не є суб`єктом господарювання та має власного складу для зберігання товару, вказаний Договір поставки взагалі не міг бути спрямований на реальне настання правових наслідків».
Проте наведене не ґрунтується на положеннях чинного законодавства, оскільки, у ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України відсутні вимоги щодо наявності обов`язкового статусу підприємця у покупця.
Щодо твердження позивача про відсутність власного складу для зберігання товару, то це не може бути достеменно відомо позивачу. Крім того, наведене також не є свідченням недійсності договору. Зважаючи на наведене, при укладенні Договору поставки №01 від 01.02.2022 сторонами були досягнуті домовленості щодо всіх істотних умов договору, договір був спрямований на реальне настання правових наслідків та був виконаний зі сторони покупця ОСОБА_1 в частині оплати товару. Все вищезазначене спростовує твердження позивача щодо недійсності Договору поставки №01 від 01.02.2022.
На підставі викладеного представник відповідача просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог Селянського (фермерського) господарства «Елена» у повному обсязі.
18.03.2025 року від представника позивача Селянського (фермерского) господарства «Елена» - адвоката Олійникова С.І. надійшла відповідь на відзив, в якому позивач зазначає, що наведені в відзиві аргументи не спростовують позовних вимог виходячи з наступного. Відповідач зазначає, що "у позовній заяві позивач не зазначив, яким чином укладений Договір поставки №01 від 01.02.2022 порушує, не визнає або оспорює його права". Також відповідач стверджує, що "справжня причина звернення до суду полягає в тому, що таким чином позивач вирішив будувати свою правову позицію захисту в іншій справі, а саме у справі №202/993/25, що розглядається в Індустріальному районному суді м. Дніпропетровська, за позовом ОСОБА_1 до С(Ф)Г «Елена» про стягнення попередньої оплати за цим же Договором поставки №01 від 01.02.2022 у сумі 3 683 000,00 грн." При цьому, жодних доказів розгляду Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська справи №202/993/25 відповідачем не надано. Відповідачем не надано суду доказів існування ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська про відкриття провадження у справі №202/993/25.
Крім того представник позивача зазнає, що відповідач прекрасно обізнаний що причин, які спонукають позивача звертатися з даною позовною заявою. Між Головою СФГ "ЕЛЕНА" та відповідачем існували давні приятельскі відносини. На прохання відповідача, між СФГ "ЕЛЕНА" та ОСОБА_1 неодноразово укладались такі угоди - Договори поставки, копія Договору поставки №1 від 20.06.2020 року додається. Втім, жодних наслідків вказані договори не мали - СФГ "ЕЛЕНА" не поставляло по них товар, відповідач не сплачував за товар грошові кошти.
Однак, з нещодавніх пор наявність цих угод почала суттєво впливати на права та обов`язки СФГ "ЕЛЕНА". Відповідач почав звертатися до позивача з заявами про необхідність виконання зобов`язань по вказаних Договорах поставки - копію вимоги по Договору поставки №01 від 01.02.2022 року надано відповідачем разом з відзивом.
Враховуючи, що сторонами не вживалось жодних дій спрямованих на виконання договору поставки (не погоджувалось найменування, кількість та вартість товару, грошові кошти не сплачувались, товар не поставлявся), позивач звернувся з даною позовною заявою про визнання Договору поставки №01 від 01.02.2022 року недійсним.
Крім того, представник позивача зазначає, що відповідач заявляє, що "обставини, наведені у позовній заяві, не відповідають дійсним обставинам справи". В обґрунтування цього, відповідач посилається на пункти спірного договору, видаткову накладну №2 від 05.02.2022 року, квитанцію до прибуткового касового ордеру №2 від 01.02.2022 року, а також приписи ЦК України щодо виконання договірних зобов`язань. Зокрема, відповідач цитує статтю 538 ЦК України, щодо обов`язку продавця, який одержав суму попередньої оплати товару, передати товар у встановлений строк. Відповідач виснує, що "позивач всупереч умовам договору не виконує взяті на себе обов`язки щодо поставки товару, за який отримав передплату".
Втім, вказане не суперечить викладеному у позовній заяві. Зобов`язання за оспорюваним Договором не виконувались обома сторонами. Жодних доказів внесення попередньої оплати по Договору поставки №01 від 01.02.2022 року відповідачем не надано. Посилання відповідача на квитанцію до прибуткового касового ордеру №2 від 01.02.2022 року, як доказ оплати по Договору поставки, не витримує жодної критики. В даному випадку, належним та допустимим доказом сплати (перерахування) грошових коштів на виконання умов оспорюваного Договору є виписка руху коштів по рахунку. Аналогічну позицію викладено у постановах Верховного Суду (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 910/10254/18, від 19.02.2020 у справі № 910/16143/18, від 26.02.2020 у справі № 911/1348/16, від 19.11.2020 у справі № 910/21578/16, постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 554/4300/16-ц, від 21.09.2022 у справі № 381/1647/21, від 07.12.2022 у справі № 298/825/15-ц). Втім, відповідачем таких виписок не надано. Натомість надано касовий ордер, виписаний одночасно в день підписання Договору поставки - 01.02.2022 року . Відповідач стверджує, що вказаний касовий ордер виписано на виконання умов оспорюваного Договору поставки. Втім, за детального дослідження, його видача прямо суперечить умовам пункту 4.1 Договору поставки, згідно до яких, "покупатель осуществляет оплату за предоплату товара Поставщику в течение 10 календарных дней от даты выписки накладной". Таким чином, передоплата за договором мала бути внесена протягом 10 днів з моменту виписки накладної. Позивачем по договору виписано лише одну видаткову накладну №2 від 05.02.2022 року. Відповідно передоплата за Договором поставки повинна бути внесена протягом 10 днів починаючи з 06.02.2022 року. Враховуючи це, твердження про те, що касовий ордер від 01.02.2022 року може бути доказом оплати по оспорюваному Договору є сумнівним та безпідставним.
Також, представник позивача вказує на те, що відповідач заперечує той факт, що Сторонами при підписанні оспорюваного Договору не було погоджено його істотні умови. Представник відповідача стверджує, що "про узгодження сторонами товару, його кількості та ціну свідчить виписана позивачем видаткова накладна №2 від 05.02.2022. Саме у видатковій накладній відповідно до п. 3.1. Договору сторони визначають товар, його ціну та обсяги. Позивач не може погодитися з таким твердженням відповідача з огляду на подвійність його позиції. З одного боку, відповідач наполягає на тому, що істотні умови оспорюваного Договору(товар, його якість та кількість, ціна) погоджені Сторонами. З іншого боку, відповідачем не надано Суду належних й допустимих доказів такого погодження. Оспорюваний Договір не містить відомостей про погодження Сторонами таких істотних умов договору, як найменування товару, його якість, кількість та ціна. Посилання відповідача на видаткову накладну №2 від 05.02.2022 року, як доказ погодження сторонами істотних умов також є безпідставним, з огляду на наступне: По-перше: вказана накладна взагалі не містить доказів її погодження з ОСОБА_4 . На неї не має жодної відмітки відповідача. Відповідач сам про це зазначає у відзиві. По-друге: умовами п.3.1 оспорюваного Договору передбачалось, що "покупатель производит оплату за поставленный товар по ценам, предварительно согласованным Сторонами и указанным в накладных, которые есть неотьемлемой частью даного Договора".
Позивач звертає увагу на те, що даним пунктом оспорюваного Договору передбачалось попереднє погодження лише ціни товару у накладних (не видаткових), які є невід`ємною частиною Договору. Втім, відповідачем не надано Суду доказів існування таких накладних.
В свою чергу, видаткова накладна №2 від 05.02.2022 року не може розглядатися, як документ, яким сторони погоджують якісь умови Договору. Видаткова накладна - це первинний обліковий документ, який фіксує факт передачі ТМЦ від постачальника до покупця. Враховуючи те, що в даному випадку передачі товару не відбулось, неможливо стверджувати що видатковою накладної №2 від 05.02.2022 року Сторони взагалі щось погодили. Заперечення відповідача щодо інших істотних умов оспорюваного Договору зводяться до посилань на приписи Цивільного кодексу України та не мають безпосереднього відношення до предмету спору. Зокрема, позивачем у позовній заяві стверджується, що таке визначення товару, як "соняшник" не відповідає звичаям ділового обороту та не дає змоги однозначно ідентифікувати предмет договору. У відповіді вказане відповідачем жодним чином не спростовано. Втім, згідно до умов, які ставляться до договорів поставки зернових обов`язковим є визначення року їх збирання а також їх класність (перший, другий, третій в залежності від домішок, вологи та інших факторів). Вартість зернових в залежності від поділу на класи може відрізнятися в рази. Крім того, вирізняють зерно призначене до посіву та зерно призначене для переробки. Враховуючи те, що оспорюваним договором навіть не визначено, що товаром є саме насіння соняшнику, а всі вище вказані показники не вказано, неможливо стверджувати про те, що предмет оспорюваного Договору Сторонами однозначно погоджено.
Це ж стосується й кількості товару, який повинен бути поставлений за оспорюваним Договором. Матеріали справи не містять доказів погодження Сторонами кількості товару, яка повинна бути поставлена за оспорюваним Догвором. Крім того відповідач визнає, що оспорюваним Договором не визначено конкретний строк поставки. Посилання відповідача на приписи ст.530 ЦК України, в даному випадку не мають відношення до предмету спору, оскільки в даній справі спірним питанням є саме відсутність погодженого сторонами строку виконання зобов`язань, а не терміну протягом якого, такі зобов`язання повинні бути виконані за приписами ЦК України.
Таким чином, наявними у матеріалах справи документами не спростовується той факт, що оспорюваним Договором не ідентифіковано товар, його кількість та якість, вартість одиниці товару, строк та місце поставки. Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся) (частина восьма статті 181 ГК України). Аналогічні висновки містить пункт 74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17.
Зважаючи на викладені обставини, а саме: непогодження сторонами виду товару за договором, його кількості та якості, вартості одиниці товару, строку та місця поставки товару, неможливо стверджувати про укладеність оспорюваного Договору поставки. Щодо посилання відповідача на те, що оспорюваний Договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, представник позивача зауважує на таке. Позивачем у позовній заяві акцентовано увагу на те, що відповідач є покупцем товару у оспорюваному Договорі поставки. При цьому, відповідач не є суб`єктом господарювання та має відповідних складських приміщень або потужностей для переробки сільгосппродукції. Відповідачем не надано Суду пояснень щодо того, яким чином фізична особа(не суб`єкт господарювання) мала використати сільгосппродукцію у обсягах не призначених для особистого, сімейного, домашнього або іншого подібного використання (ст. 712 ЦК України). З урахуванням цього, а також враховуючи, що аналогічний договір вже укладався між позивачем та відповідачем у 2020 році та не мав жодних наслідків, відсутні підстави стверджувати, що саме оспорюваний Договір спрямований на реальне виконання.
За відсутності додаткових угод між позивачем та відповідачем, оспорюваний Договір взагалі не міг мати реальних наслідків. А саме: без попереднього погодження товару, його кількості та якості, вартості одиниці та дати й місця поставки неможливо належним чином виконати оспорюваний Договір. Відповідно до п.13.1 оспорюваного Договору, "любые изменение и дополнения у настоящему Договору имеют силу, если они осуществлены в в письменном виде и подписаны уполномоченными на это представителями Сторон". Втім, матеріали справи не містять таких доповнень до оспорюваного Договору. З огляду на це, реальність виконання оспорюваного Договору є сумнівною та не підтверджується наявними у справі матеріалами.
Враховуючи викладене представник позивача просить суд визнати недійсним договір поставки №01 від 01.02.2022 року укладений між Селянським (фермерським) господарством «ЕЛЕНА» (84404, Україна, Донецька обл., місто Красний Лиман, вулиця Слов`янська, будинок, 1, квартира, 33, ЄДРПОУ 31046328) і ОСОБА_1 (   АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ). Судові витрати покласти на відповідача по справі.
Представник позивача Селянського (фермерського) господарства «Елена» - адвокат Олійников С.І. в судовому засіданні 14.01.2026 року позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. В судове засідання призначене на 06.05.2026 року представник позивача не з`явився, про дату час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Станом на час розгляду справи 06.05.2026 року заяв чи клопотань від представника позивача на адресу суду не надходило.
Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Прокопцев С.В. в судовому засідання підтримав доводи викладені в відзиві, вважає що позовні вимоги задоволенню не підлягають. 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обов`язків, передбачений п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави.
Також пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи на наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).
Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Виходячи з наведених норм, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення.
Крім того, особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.
Звертаючись до суду з цим позовом, позивач обґрунтовує свої вимоги про визнання договору на поставку від 01 лютого 2022 року недійсним, вчиненим з внаслідок введення позивача в оману, зазначає, що підставою недійсності правочину відповідно до ст.215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Статтею 215ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті "нівелювання" правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/ набуття/ зміни/ встановлення/ припинення прав взагалі).
У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17 зазначено, що недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 вказано, що стаття 204ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Так, до позовної заяви позивачем надано видаткову накладну № 2 від 05 лютого 2022 року з якої вбачається, що постачальником насіння соняшнику в кількості 263,0 т., є Селянське (фермерське) господарство «Елена», одержувачем є ОСОБА_1, умовою є договір поставки № 01 від 05.02.2022 року. Сума без ПДВ складає 3230701,75.
Представником відповідача до відзиву було надано квитанцію до прибуткового касового ордеру № 2 від 01.02.2022 року та вимогу ОСОБА_5 від 21.01.2025 року спрямовану Голові селянського (фермерського ) господарства «Елена» про поставку товару.
Крім того, на підтвердження позовних вимог позивач додає до матеріалів справи відповідний договір під назвою «Договор поставки № 01» г.Лиман «01» февраля 2022г., складений російською мовою.
Разом з цим, суд зазначає, що згідно зі статтею 10 Конституції України державною мовою в Україні є українська мова. Застосування мов в Україні гарантується Конституцією України та визначається законом.
Відповідно до частини першої статті 9 ЦПК України цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» єдиною державною (офіційною) мовою в Україні є українська мова.
Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про судоустрій та статус судів» судочинство і діловодство в судах України провадиться державною мовою.
Відповідно до статті 14 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» у судах України судочинство провадиться, а діловодство здійснюється державною мовою. У судовому процесі може застосовуватися інша мова, ніж державна, у порядку, визначеному процесуальними кодексами України та Законом України "Про судоустрій і статус суддів".
При цьому, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації державної і комунальної форм власності беруть до розгляду документи, складені державною мовою, крім випадків, визначених законом.
Частиною 6 ст. 13 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної мови»  органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації державної і комунальної форм власності беруть до розгляду документи, складені державною мовою, крім випадків, визначених законом.
За вимогами статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Відповідно до ст.ст. 77-80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тобто, для оцінки письмових доказів суд повинен розуміти зміст таких документів.
При цьому до письмових доказів, викладених недержавною мовою, повинні додаватися переклади українською мовою, засвідчені належним чином. Вірність перекладу документів юридичного характеру повинна бути нотаріально засвідченою в порядку статті 79 Закону України «Про нотаріат». Пунктом 2.1. глави 8 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України №296/5 від 22.02.2012, визначено, якщо нотаріус не знає відповідних мов (однієї з них), переклад документа може бути зроблено перекладачем, справжність підпису якого засвідчує нотаріус за правилами, передбаченими цим Порядком. Переклад має бути зроблений з усього тексту документа, що перекладається, і закінчуватися підписами. Під текстами оригіналу та перекладу вміщується підпис перекладача у разі здійснення перекладу перекладачем. Посвідчувальний напис викладається під текстами документа і перекладу з нього. Переклад, розміщений на окремому від оригіналу чи копії аркуші, прикріплюється до нього, прошнуровується і скріплюється підписом нотаріуса і його печаткою.
Відповідно до ст. 79 ЗУ «Про нотаріат» нотаріус засвідчує вірність перекладу документа з однієї мови на іншу, якщо він знає відповідні мови. Якщо нотаріус не знає відповідних мов, переклад документа може бути зроблено перекладачем, справжність підпису якого засвідчує нотаріус.
Таким чином, докази, не перекладені з російської мови (недержавної мови) на українську мову та не засвідчені належним чином в порядку статті 79 Закону України «Про нотаріат» не є належними документами, оскільки не оформлені в установленому законом порядку. 
Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.03.2025 у справі № 910/20940/21 (910/19964/23).
Дослідивши долучений позивачем в якості доказу документ «Договор поставки № 1», який визначений в тому числі, підставою позову, судом встановлено, що відповідний договір складений іноземною (російською) мовою та не містять перекладу у встановленому законодавством порядку на державну мову, що унеможливлює для суду оцінку такого документу як доказу у справі, зокрема, достовірно встановити зміст такого документу та дії, які вчинені на підставі вказаного документу сторонами. У зв`язку із чим, суд позбавлений можливості перевірки обставин на які посилаються сторони, як на підставу та предмет доказування.
Враховуючи вищевикладені обставини суд визнає зазначений доказ, а саме «Договор поставки № 1» викладений російською мовою неналежним та недопустимим доказом, що унеможливлює його дослідження при вирішенні спору по суті. Разом з цим, позивачем (представником позивача) не було обґрунтовано суду об`єктивну неможливість подання перекладу поданого документу, як доказу, українською мовою, що унеможливлює для суду оцінку такого документу як доказу у справі.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
З огляду на викладене суд приходить до висновку про відмову у задоволені позову, оскільки позивачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження викладених позовних вимог.
Відповідно до ч.1ст.133ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
Відповідно до ч.1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.
У відповідності до ч.3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1)чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч.8 ст. 141 ЦПК України).
Зважаючи на те, що суд дійшов до висновку про відмову у задоволені позовних вимог, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судові витрати слід покласти на позивача.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 9, 10, 12, 15,16, 76-81, 89, 259, 263-265, 268, 274, 279 ЦПК України, ст.ст. 202,204,203, 215, 526 ЦК України, ст. 10 Конституції України, ст.ст. 1,14 ЗУ «Про забезпечення функціонування української мови як державної», ст. 12 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів», суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Селянського (фермерського) господарства «Елена», в інтересах якої діє адвокат Олійников Станіслав Ігорович до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним - відмовити. 
Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 

Повне рішення складено 06 травня 2026 року.

Головуючий:
Суддя Слов`янського
міськрайонного суду Донецької області О.В. Агеєва