ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Пирогова, 29, м. Вінниця, 21018, тел./факс (0432)55-80-00, (0432)55-80-06 E-mail: inbox@vn.arbitr.gov.ua 
___________________________________________________________________________

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"11" червня 2026 р. Cправа № 902/976/24  

за позовом: Заступника керівника Вінницької окружної прокуратури (пров. Цегельний, 8, м. Вінниця, 21020) в інтересах держави в особі Північного офісу Держаудитслужби (вул. Січових Стрільців, 18, м. Київ, 04053) 
до: Бабій Лариси Михайлівни ( АДРЕСА_1 )
до: Вінницької міської ради (вул.Соборна, 59, м. Вінниця, 21050) 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Південно-західне міжобласне територіальне Відділення Антимонопольного комітету України (вул. Героїв Майдану, 54, м. Хмельницький, 29001)
про визнання договору недійсним та стягнення 498998 грн 

Головуючий суддя Яремчук Ю.О.
Секретар судового засідання Надтока Т.О.
за участю представників: 
прокурор: Ємельянов В.А.
відповідача 1: Олексюк Т.С.
відповідача 2: Шмиров Є.В.
В С Т А Н О В И В : 

09.09.2024 заступник керівника Вінницької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Північного офісу Держаудитслужби звернувся до Господарського суду Вінницької області до ОСОБА_1 до Вінницької міської ради про визнання договору недійсним та стягнення 498 998,00 грн.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 09.09.2024 справу передано для розгляду судді Яремчуку Ю.О.
Ухвалою суду від 16.09.2024 відкрито провадження у справі № 902/976/24. Визначено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 15.10.2024. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Південно-західне міжобласне територіальне Відділення Антимонопольного комітету України (вул. Героїв Майдану, 54, м. Хмельницький, 29001). 
30.09.2026 від представника Вінницької міської ради надійшов відзив на позовну заяву (вх. № канц. 0134/9580/24 від 30.09.2024), який долучений судом до матеріалів справи.
07.10.2024 від представника відповідача Північного офісу Держаудитслужби надійшов відзив на позовну заяву (вх. № канц. 01-34/9845/24 від 07.10.2024), який долучений судом до матеріалів справи.
07.10.2024 від Північного офісу Держаудитслужби надійшло пояснення по суті спору (вх. № канц. 01-34/9845/24 від 07.10.2024), яке долучене судом до матеріалів справи.
14.10.2024 від Вінницької окружної прокуратури надійшла відповідь на відзив (вх. № канц. 01-34/10081/24 від 14.10.2024), яка долучена судом до матеріалів справи.
14.10.2024 від Вінницької окружної прокуратури надійшла відповідь на відзив ОСОБА_1 (вх. № канц. 01-34/10081/24 від 14.10.2024), яка долучена судом до матеріалів справи.
14.10.20.2024 від Вінницької окружної прокуратури надійшла відповідь на відзив Вінницької міської ради (вх. № канц. 01-34/10083/24 від 4.10.2024), яка долучена судом до матеріалів справи.
Разом з тим, судове засідання у справі №902/976/24 призначене на 15.10.2024 о 10:57 -11:30 год. не відбулось у зв`язку з оголошеною у Вінницькій області повітряною тривогою, про що зазначено в службовій записці секретаря судового засідання від 15.10.2024.
Враховуючи те що судове засідання не відбулось, з незалежних від суду та сторін обставин, суд дійшов висновку про необхідність призначення судового засідання на іншу дату та час.
Ухвалою суду від 15.10.2024 повідомлено учасників справи про підготовче судового засідання на 07.11.2024.
На визначену дату судом в судове засідання з`явився прокурор. Інші учасники судового процесу в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання належним чином повідомлені ухвалою суду від 15.10.2024.
Поряд з цим, суд зазначає, що від представника відповідача 2 Вінницької міської ради надійшло клопотання про зупинення провадження у справі (вх. № канц. 01-34/10834/24 від 05.11.2024).
Крім того, від представника відповідача 1 ОСОБА_1 надійшло клопотання (вх. № канц. 01-34/10953/24 від 07.11.2024) про відкладення розгляду справи на іншу дату, у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні.
За результатами проведеного судового засідання суд дійшов висновку про задоволення клопотання представника відповідача 1, з врахуванням позиції прокурора, та як наслідок відкладення підготовчого засідання на іншу дату, про що винесено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання.
Зокрема, суд вважає за необхідне зазначити, що клопотання відповідача 2 Вінницької міської ради про зупинення провадження у справі (вх. № канц. 01-34/10834/24 від 05.11.2024) буде розглянуте в наступному судовому засіданні.
Ухвалою суду від 07.11.2024 повідомлено учасників справи про підготовче судового засідання на 26.11.2024.
Ухвалою суду від 26.11.2024 провадження у справі №902/976/24 за позовом Заступника керівника Вінницької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Північного офісу Держаудитслужби до ОСОБА_1 , до Вінницької міської ради про визнання договору недійсним та стягнення 498 998,00 грн зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 924/481/24 за позовом ОСОБА_1 до Південно-західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України м.Хмельницький про визнання недійсним та скасування рішення адміністративної колегії Південно-західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №72/77-р/к від 03.11.2023 у справі № 03-06/05-19. Звернуто увагу сторін про необхідність повідомлення суду про усунення обставин, що зумовили зупинення провадження.
30.03.2026 від відповідача ОСОБА_1 надійшло клопотання (вх. № канц. 01-34/3106/26 від 30.03.2026) про поновлення провадження у справі, в якому вказано, що у Єдиному реєстрі судових рішень оприлюдено повний текст рішення у справі № 924/481/24.
Ухвалою суду від 06.04.2026 поновлено провадження у справі № 902/976/24. Повідомлено учасників справи про підготовче судове засідання у справі, що відбудеться 30.04.2026.
На визначену дату судом в судове засідання з`явились прокурор, представники відповідачів 1,2.
Представники позивача та третьої особи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання належним чином повідомлені ухвалою суду від 06.04.2026.
За результатом проведеного судового засідання суд дійшов висновку про відкладення судового засідання, з огляду на задоволення клопотання прокурора про оголошення перерви в розгляді справи, про що винесено ухвалу яку занесено до протоколу судового засідання.
Ухвалою суду від 30.04.2026 повідомлено учасників справи про підготовче судове засідання, що відбудеться 12.05.2026.
На визначену дату судом в судове засідання з`явились прокурор, представники відповідачів 1,2.
Представники позивача та третьої особи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання належним чином повідомлені ухвалою суду від 30.04.2026.
За результатом проведеного судового засідання суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження та призначення судового розгляду справи по суті, про що винесено ухвалу яку занесено до протоколу судового засідання.
Ухвалою суду від 12.05.2026 повідомлено учасників справи про розгляд справи по суті, що відбудеться 11.06.2026.
На визначену дату судом в судове засідання з`явились прокурор, представники відповідачів 1,2.
Представники позивача та третьої особи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання належним чином повідомлені ухвалою суду від 12.05.2026.
Згідно з частиною 5 та 7 статті 6 Господарського процесуального кодексу України, суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
Особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Частиною 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Відповідно до пункту 17 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (надалі - ЄСІТС) затверджено рішенням Вищої ради правосуддя № 1845/0/15-21 від 17.08.2021, особам, які зареєстрували Електронний кабінет, суд вручає будь-які документи у справах, у яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх надсилання до Електронного кабінету таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення в паперовій формі за окремою заявою.
Пунктом 37 Положення про ЄСІТС внормовано, що підсистема “Електронний суд” забезпечує можливість автоматичного надсилання матеріалів справ в електронному вигляді до Електронних кабінетів учасників справи та їхніх повірених.
До Електронних кабінетів користувачів надсилаються у передбачених законодавством випадках документи у справах, які внесені до автоматизованої системи діловодства судів (далі - АСДС) та до автоматизованих систем діловодства, що функціонують в інших органах та установах у системі правосуддя. Документи у справах надсилаються до Електронних кабінетів користувачів у випадку, коли вони внесені до відповідних автоматизованих систем у вигляді електронного документа, підписаного кваліфікованим підписом підписувача (підписувачів), чи у вигляді електронної копії паперового документа, засвідченої кваліфікованим електронним підписом відповідального працівника суду, іншого органу чи установи правосуддя (далі - автоматизована система діловодства).
Згідно з пунктом 42 Положення про ЄСІТС у разі наявності в особи Електронного кабінету засобами ЄСІТС забезпечується надсилання до автоматизованої системи діловодства підтвердження доставлення до Електронного кабінету користувача документа у справі.
Відповідно до п.2 ч.6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.
Згідно абз.2 ч.6 ст.242 ГПК України, якщо судове рішення надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.
Враховуючи вищевикладене, позивач належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.
Поряд з цим судом взято до уваги клопотання (вх. № канц 01-34/9226/24 від 18.09.2024) Північно – західного міжобласного територіального відділення антимонопольного комітету України про розгляд справи за відсутності уповноваженого представника з врахуванням позиції останнього.
Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки до судового засідання та подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.
Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.
Прокурор позов підтримав в повному обсязі. Представники відповідачів проти позову заперечили.
11.06.2026 в судовому засіданні в порядку ст. 240 ГК України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в судовому засіданні в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.
Позовні вимоги Прокурора обґрунтовані порушенням відповідачем 1 законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які спотворили результати тендеру, що призвело до придбання послуг (робіт) за рахунок бюджетних коштів за відсутності конкуренції та при формальному створенні учасниками тендеру її видимості, та як наслідок - порушення інтересів держави в бюджетній сфері, посилаючись на рішення Адміністративної колегії Південно-західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 11.03.2023 № 72/77-р/к.
Позов заявлено на підставі ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України Про прокуратуру, ст. ст. 1, 3, 7, 8, 40 Закону України Про здійснення державних закупівель, ст.ст. 13, 3, 7, 8, 41 Закону України Про публічні закупівлі, ст. ст. 1, 4, 6, 13, 50 Закону України Про захист економічної конкуренції, ст. ст. 13, 16, 202, 203, 215, 216, 228, 256, 257, 258, 261, 263, 264 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 2, 5, 10 Закону України Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні.
Представник Вінницької міської ради проти позову заперечує, про що зазначив у відзиві на позовну заяву, де зокрема вказано, що станом на сьогодні, оскаржуваний договір виконаний, Стадницька сільська рада, як юридична особа – припинена, ОСОБА_2 звільнений, документи щодо закупівлі (ідентифікатор закупівлі UA-2017-04-20-001059-c) у Вінницької міської ради відсутні. Зокрема зазначає, що в супереч ч.3 ст.228 ЦК України, прокурором в позові не тільки не доведено, але в загалі не зазначено про наявність умислу на вчинення правочину, який би суперечив закону у: 1) Вінницької міської ради 2) Фізичної особи ОСОБА_1 . При цьому, з обставин справи вбачається, що оскаржуваний договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним і виконаний всіма його сторонами. До матеріалів справи не долучено доказів щодо притягнення учасників договору до кримінальної відповідальності за правопорушення проти власності. Крім того, за доводами відповідач 2 окремі недоліки процедури проведення публічної закупівлі, наведенні в рішенні Адміністративної колегії Південно-західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 03.11.2023 року №72/77-р/к у справі №03-06/05-19 не є підставою для визнання оскаржуваного договору недійсним, як такого, що вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства.
Що стосується стягнення з ОСОБА_1 на користь Вінницької міської ради 498 998,00 грн, а з Вінницької міської ради одержані нею за рішенням суду 498 998,00 грн стягнути в дохід держави відповідачем зазначено наступне. Відтак, списання коштів державного чи місцевого бюджету може бути здійснено виключно з установи, яка має відкриті рахунки в органах Казначейства, а відсутність таких рахунків є обставиною, що унеможливлює виконання рішення суду. Враховуючи викладене, у Вінницької міської ради відсутні будь–які рахунки в органах Казначейства, що у унеможливить виконання рішення суду щодо повернення та стягнення коштів у сумі 498 998,00 грн. Також звертаю увагу суду, що договір № 26/05-2017 укладений 26.05.2017, а прокурор звернувся до суду з позовною заявою лише 30.08.2024, тобто через 7 років, отже прокурором без поважних причин пропущено строк звернення до суду з цим позовом, адже до позовних вимог застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки, визначений ст. 257 ЦК України, що є підставою для відмови у позові згідно ст. 267 ЦК України.
Відповідач 2 ОСОБА_1 проти поданого позову заперечує, позиція останнього викладена у відзиві на позовну заяву, де доводи зводяться до наступного, що оскаржуваний договір виконаний, Стадницька сільська рада, як юридична особа – припинена, документи щодо закупівлі (ідентифікатор закупівлі UA-2017-04-20-001059-c) у Вінницької міської ради відсутні. Також зазначає, що наявність факту порушення стороною справи тендерної процедури не має наслідком обов`язкового визнання недійсним договору укладеного за допомогою процедури публічної закупівлі. Крім цього, заступник прокурора заявляючи вимогу про визнання договору недійсним та застосування наслідки недійсного правочину шляхом стягнення з відповідача ОСОБА_1 вартість наданих послуг за договором від 26.05.2017 щодо поточного ремонту ставку «Панський» в розмірі 498 998 грн, не зазначає про необхідність застосування двосторонню реституцію шляхом повернення відповідачу ОСОБА_1 вартість наданих послуг станом на момент ухвалення рішення. З огляду на те, що вартість наданих послуг за договором від 26.05.2017 щодо поточного ремонту ставку «Панський» значно перевищує суми позову, вважаю, що позов заступника прокурора Вінницької окружної прокуратури в інтересах держави не є ефективним способом для поновлення, на його думку, порушених прав та інтересів держави, та зазначає, що представник позивача не обґрунтував наявність порушення інтересів держави належними та допустимими доказами.
У відповідях на відзиви ОСОБА_1 та Вінницької міської ради Прокурором з поміж іншого вказується, що через вчинення ФОП Бабій Л.М. та ТОВ «Семар Поділля» антиконкурентних узгоджених дій змагання між зазначеними суб`єктами господарювання під час підготовки та участі у торгах не відбувалося, тобто суб`єкти господарювання не намагалися здобути завдяки власним досягненням переваги над іншими учасниками торгів, унаслідок цього замовник був змушений обрати найкращу запропоновану цінову пропозицію, яка склалася не завдяки економічній конкуренції, а в результаті узгодженої неконкурентної поведінки. З огляду на викладене Прокурор вважає, що дії ФОП Бабій Л.М. та ТОВ «Семар Поділля» спрямовані на порушення встановленого юридичного господарського порядку з метою одержання права на укладення договору не на конкурентних засадах, що не узгоджується із законною господарською діяльністю у сфері публічних закупівель, а отже, суперечить інтересам держави та суспільства, оскільки порушує правові та економічні засади функціонування вказаної сфери суспільних відносин, не сприяє, а навпаки, обмежує розвиток конкуренції у державі. Ураховуючи зазначене, в діях переможця закупівлі ФОП Бабій Л.М. вбачається наявність умислу на вчинення правочину, який завідомо суперечить інтересам держави та суспільства. 
Вчинення ТОВ «Семар Поділля» та ФОП Бабій Л.М. антиконкурентних узгоджених дій спотворило результати торгів, справжнього змагання між учасниками торгів не відбулось, що не дало змоги отримати найменшу ціну, внаслідок чого, в результаті узгодженої неконкурентної поведінки, замовник був змушений обрати найвищу цінову пропозицію – 498 998 грн, запропоновану Бабій Л.М.
Ураховуючи наявність умислу лише у ФОП Бабій Л.М. як сторони оспорюваного договору, одержані нею 498 998 грн за цим правочином повинні бути повернуті Вінницькій міській раді, як правонаступнику Стадницької сільської ради, як іншій стороні договору, а отримані Вінницькою міською радою за рішенням суду кошти – стягуватися в дохід держави.
Щодо заявленого строку позовної давності Прокурором зазначається, що у позові обґрунтовано, що про факт вчинення ФОП Бабій Л.М. антиконкурентних узгоджених дій у вигляді спотворення результатів тендеру, проведеного Департаментом, стало відомо з рішення Адміністративної колегії Південно-західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 03.11.2023 № 72/77-р/к. Тому про факт порушення права та про особу, яка його порушила, позивач і прокурор могли довідатись лише 03.11.2023, а отже з цього дня строк позовної давності розпочав свій перебіг.
Із наявних доказів в матеріалах справи судом встановлено наступне Стадницькою сільською радою Вінницького району Вінницької області 20.04.2017 в електронній системі закупівель «Prozorro» опубліковано оголошення про проведення відкритих торгів за UA-2017-04-20-001059-с. Предмет закупівлі - поточний ремонту ставу «Панський» (очищення дна водоймища з поліпшенням технічного стану та благоустрою) в с. Стадниця Вінницького району Вінницької області. Очікувана вартість предмета закупівлі - 499 451,00 грн.
Тендерні пропозиції з метою участі у відкритих торгах подано двома суб`єктами господарювання: ФОП «Бабій Лариса Михайлівна» (з ціновою пропозицією 498 998 грн) та ТОВ «Семар Поділля» (з ціновою пропозицією 499 391,00 грн).
Відповідно до Протоколу розкриття тендерних пропозицій ФОП Бабій Л.М. відповідає кваліфікаційним критеріям, встановленим в тендерній документації. Відсутні підстави для відмови, установлені ст. 17 Закону України "Про публічні закупівлі».
В подальшому 26.05.2017 між Стадницькою сільською радою в особі сільського голови Яклюшина В.В. (Замовник) та ФОП Бабій Л.М. (Підрядник) укладено договір №26/05-2017 щодо поточного ремонту ставу «Панський» (очищення дна водоймища з поліпшенням технічного стану та благоустрою) в с. Стадниця Вінницького району Вінницької області, відповідно до якого Підрядник зобов`язується виконати роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, діючих норм, стандартів та правил, які стосуються надання вказаних робіт (п. 2.1 Договору).
Згідно з п. 3.1 Договору загальна ціна робіт становить 498 998,00 грн (ціна Договору може бути зменшена за взаємною згодою Сторін, п. 3.2 Договору).
Розрахунки проводяться за повністю надані Роботи шляхом безготівкового переказу коштів на поточний рахунок Підрядника згідно кошторису та актів приймання виконаних Робіт, підписаних сторонами (п. 4.1. Договору).
Договір набирає чинності після його підписання Сторонами та скріплення печатками Сторін та діє до 31.05.2017 (п. 9.1. Договору).
Строк (термін) виконання робіт до 31.05.2017 (п. 5.1 Договору).
Відповідно до Додаткової угоди № 1 від 31.05.2017 до Договору від 26.05.2017, строк дії Договору продовжено до 30.06.2017.
У подальшому Стадницькою сільською радою 09.06.2017 в електронній системі закупівель «Prozorro» по закупівлі UA-2017-04-20-001059-с опубліковано Звіт про виконання договору даної закупівлі.
В подальшому рішенням Адміністративної колегії Південно-західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 03.11.2023 № 72/77-р/к у справі № 03-06/05-19 встановлено, що під час проведення вищевказаної закупівлі ФОП Бабій Л.М. та ТОВ «Семар Поділля» вчинили порушення, передбачене пунктом 1 статті 50, пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів торгів.
Вищевказане рішення Адміністративної колегії Південно-західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України обґрунтоване наступними виявленими обставинами, які свідчать, що учасники ФОП Бабій Л.М. та ТОВ «Семар Поділля» узгоджували свою поведінку під час підготовки та участі в торгах, а саме:
-пов`язаність у період проведення торгів;
-подання тендерних пропозицій з одного електронного майданчика;
-синхронністю дій у часі;
-особливість створення кошторисної документації;
-залучення до підготовки тендерної документації одного суб`єкта господарювання;
-поведінка під час електронного аукціону;
-використання одних і тих же ІР-адрес
Поряд з цим, Прокурором вказується, що у вищевказаному рішенні Адміністративної колегії Південно-західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, згідно з відомостями, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ФОП Бабій Л.М. 22.03.2019 припинила свою підприємницьку діяльність. Оскільки ФОП Бабій Л.М. припинила господарську діяльність, то вона, у розумінні статті 1 Закону України «Про захист економічної конкуренції», з 22.03.2019 не є суб`єктом господарювання та на неї не може бути накладено штраф відповідно до статті 52 Закону України «Про захист економічної конкуренції» (п. 284 Рішення).
З огляду на викладене доводи Прокурора зводяться до того, що ФОП Бабій Л.М. та ТОВ «Семар Поділля» під час підготовки документації для участі у торгах, проведених Стадницькою сільською радою, діяли не самостійно, а узгоджували свої дії та не змагалися між собою, що є обов`язковою умовою участі у конкурентних процедурах закупівель відповідно до Закону України «Про публічні закупівлі». Унаслідок узгодженості поведінки вказаних учасників право на укладення договору за результатами торгів одним з учасників (ФОП Бабій Л.М.) одержано не на конкурентних засадах, чим спотворено результати торгів.
Відповідно до інформації Південно-західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 11.01.2024 № 72-02/5 Ое, встановлено, що ФОП Бабій Л.М. рішення адміністративної колегії Відділення від 03.11.2023 № 72/77-р/к у судовому порядку не оскаржувала, при цьому згідно загальнодоступного сайту «Судова влада України», встановлено, що Бабій Лариса Михайлівна нараз оскаржує рішення адміністративної колегії Відділення від 03.11.2023 № 72/77-р/к у судовому порядку.
Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.
Стосовно здійснення Вінницькою окружною прокуратурою представництва інтересів держави в суді в особі Північного офісу Держаудитслужби.
Пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України "Про прокуратуру".
Так, згідно з ч. 1 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" ппредставництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
Згідно з абзацами 1, 3 частини 3 статті 23 ЗУ "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань.
Відповідно до абзацу 1 частини 4 статті 23 ЗУ "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.
Згідно з положеннями частин третьої, четвертої статті 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами; прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду Прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, і невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
У постановах Верховного Суду від 25.11.2020 у справі № 204/6292/18, від 17.06.2020 у справі № 204/7119/18 викладено правовий висновок про те, що саме наявність державно-владних повноважень відокремлює органи державної влади від інших державних установ, які також утворюються державою для здійснення завдань і функцій держави, але на відміну від органів державної влади не наділяються владними повноваженнями. Органи державної влади є складовою частиною державного апарату - системи органів та осіб, які наділяються певними правами та обов`язками щодо реалізації державної влади. Натомість державні організації (установи, заклади) на відміну від державного органу не мають державно-владних повноважень, не виступають від імені держави та виступають частиною механізму, а не апарату держави.
Матеріалами справи підтверджено: наявність підстав для представництва прокурором законних інтересів держави в особі Північного офісу Держаудитслужби - дотримання прокурором умов попереднього, до звернення до суду, повідомлення органу місцевого самоврядування про намір звернутися із відповідним позовом; відповідність поданого прокурором позову визначеній законом меті - захист законних інтересів держави внаслідок порушення відповідачами законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій.
На підставі викладеного суд приходить до висновку про наявність у спірних правовідносинах достатніх фактичних та правових підстав для представництва Прокурором інтересів держави в особі Північного офісу Держаудитслужби.
За змістом статей 15, 16 ЦК кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді із застосуванням способів захисту, які передбачені частиною другою статті 16 цього Кодексу.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16 (п.5.5)). Тобто, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі №310/11024/15-ц (п.14) та від 01.04.2020 у справі №610/1030/18 (п.40)).
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону № 2939-XII здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.
Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону № 2939-XII головними завданнями органу державного фінансового контролю є, зокрема, здійснення державного фінансового контролю за ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов`язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб`єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно, за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про закупівлі.
Державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, інспектування, перевірки закупівель та моніторингу закупівлі (ч. 2 ст. 2 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в України").
Відповідно до абз. 8 та 13 п.п. 4 п. 4 Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 43 від 03.02.2016 (із змінами) (далі - Положення), Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань здійснює контроль за дотриманням законодавства про закупівлі; усуненням виявлених недоліків і порушень.
Держаудитслужба, згідно з абз. 20, 22 п. 6 Положення, для виконання покладених на неї завдань має право порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених з порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами; порушувати перед керівниками відповідних органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій питання про притягнення до відповідальності осіб, винних у допущених порушеннях.
За п.7 Положення Держаудитслужба здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи.
Згідно з Положенням Офіс здійснює контроль за дотриманням законодавства про закупівлі, реалізує державний фінансовий контроль через моніторинг закупівель; має право перевіряти документи щодо проведення процедур закупівель, вносити керівництву Офісу пропозиції щодо порушення перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених з порушенням законодавства, наділене іншими повноваженнями, визначеними нормативно-правовими актами.
З матеріалів вбачається, що Офісом не було проведено моніторингу та перевірки процедури закупівлі яка є предметом спору на відповідність законодавству у сфері закупівель, пояснюючи це тим, що в нього немає правових підстав для здійснення моніторингу закупівель у зв`язку з із оприлюдненням електронній системі публічних закупівель звіту про виконання договору.
Таким чином, суд вважає за доцільне погодитись з доводами Прокурора щодо можливої наявності порушення Закону України "Про публічні закупівлі" при проведенні спірних торгів та встановлення судом щодо її наявності чи відсутності.
Проте, на підставі поданих учасниками справи всіх наявних, допустимих доказів, пояснень та обґрунтувань, що містяться в матеріалах справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на наступне.
Предметом спору у справі, яка переглядається, є вимоги прокурора про визнання недійсним Договору № 26/05-17 від 26.05.20217 як такого, що вчинені з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, а також вимоги про застосування наслідків недійсності цього договору, шляхом стягнення з коштів з Бабій Лариси Миколаївни на користь Вінницької міської ради, отриманих за результатами виконання договору про закупівлю товарів, у розмірі 498 998,00 грн, а з Вінницької міської ради - в дохід державного бюджету (на підставі ч.3 ст.228 ЦК).
Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.
Абзацами 1-3 частини 2 статті 20 Господарського кодексу України встановлено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом.
Цивільний кодекс України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.
Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з частинами 1, 3 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним, майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.
Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.
З аналізу приписів частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України слідує, що у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави. Аналогічна норма міститься у частині 1 статті 208 Господарського кодексу України.
Отже, необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, його моральним засадам є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків.
До договорів, що підпадають під ознаки відповідної норми, слід відносити ті, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави і суспільства.
Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення такого договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру у кожної із сторін.
Наявність такого наміру у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства, його моральним засадам та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.
Частиною 3 статті 5 Господарського кодексу України регламентовано, що суб`єкти господарювання та інші учасники відносин у сфері господарювання здійснюють свою діяльність у межах встановленого правового господарського порядку, додержуючись вимог законодавства.
У постанові Верховного Суду від 20.03.2019 у справі №922/1391/18 викладено правовий висновок щодо застосування частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України в сукупності з частиною 1 статті 203 указаного Кодексу.
Ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, його моральним засадам є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.
Отже, для правильного вирішення спору необхідно встановити, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою зі сторін і якою мірою виконано зобов`язання, а також з`ясувати наявність наміру (умислу), який означає, що сторони (сторона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства, його моральним засадам та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, його моральним засадам є наявність наміру хоча б в однієї зі сторін щодо настання відповідних наслідків.
Питання про те, чи мало місце протиправне діяння та чи вчинене воно відповідною особою, як і спрямованість умислу особи, може доводитися іншими наявними в матеріалах справи доказами в їх сукупності з урахуванням вимог, визначених процесуальним законом. Вказаний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 10.06.2021 у справі №910/114/19, від 07.10.2020 у справі №911/2574/18, від 17.10.2019 у справі №910/11033/18 та від 31.05.2018 справі №911/639/17.
До загальних засад цивільного законодавства належать справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України).
Як було роз`яснено Верховним Судом у постанові від 15.06.2022 у справі №910/6685/21 добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
При цьому частина 5 статті 13 Цивільного кодексу України, якою регламентовано цілі реалізації цивільних прав, не допускає їх використання з метою неправомірного обмеження конкуренції, а також недобросовісну конкуренцію.
Закон України «Про захист економічної конкуренції» визначає правові засади підтримки та захисту економічної конкуренції і спрямований на забезпечення ефективного функціонування економіки України на основі розвитку конкурентних відносин.
Статтями 1, 4, цього Закону визначено, що конкуренція - це змагання між суб`єктами господарювання з метою здобуття завдяки власним досягненням переваг над іншими суб`єктами господарювання, внаслідок чого споживачі, суб`єкти господарювання мають можливість вибирати між кількома продавцями, покупцями, а окремий суб`єкт господарювання не може визначати умови обороту товарів на ринку. Суб`єкти господарювання, органи влади, органи місцевого самоврядування, а також органи адміністративно-господарського управління та контролю зобов`язані сприяти розвитку конкуренції та не вчиняти будь-яких неправомірних дій, які можуть мати негативний вплив на конкуренцію.
Одним із найпоширеніших видів порушень, що спотворює конкуренцію, є антиконкурентні узгоджені дії, внаслідок яких усувається конкуренція та змагальність між учасниками, що призводить до спотворення конкурентного середовища в цілому.
Так, згідно з пунктом 4 частини 2 статті 6 указаного Закону антиконкурентними узгодженими діями, зокрема, визнаються узгоджені дії, які стосуються спотворення результатів торгів, аукціонів, конкурсів, тендерів.
Відповідні дії становлять порушення законодавства про захист економічної конкуренції (пункт 1 статті 50 цього Закону).
Разом із тим Закон України «Про публічні закупівлі» (в редакції чинній на момент проведення оскаржуваної закупівлі), як вказано в його преамбулі, встановлює правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади. Метою цього Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 3 указаного Закону закупівлі здійснюються за принципом добросовісної конкуренції серед учасників.
Тендер (торги) - це здійснення конкурентного відбору учасників з метою визначення переможця торгів згідно з процедурами, установленими цим Законом (крім переговорної процедури закупівлі) (пункт 28 частини 1 статті 1 зазначеного Закону).
Отже, оголошуючи проведення закупівлі, відповідач-1 мав на меті не просто задовольнити потребу в придбанні робіт, а здійснити їх придбання на засадах конкурентності учасників відповідного тендера.
Визначене положеннями Закону України "Про публічні закупівлі" спеціальне законодавче регламентування процедури закупівлі товарів, робіт і послуг для потреб держави має на меті створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, розвиток добросовісної конкуренції і запобігання проявам корупції, що одночасно слугує захисту інтересів держави. Тому прямий інтерес держави полягає у неухильному дотриманні учасниками процедури закупівлі та замовником встановлених Законом вимог. Вказана позиція викладена Верховним Судом у постанові від 10.06.2021 у справі №910/114/19.
Відповідно до частини третьої статті 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
Верховний Суд у постанові від 20.03.2019 у справі №922/1391/18 вказав, що здійснивши правовий аналіз ч.3 ст.228 ЦК можна дійти висновку, що ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.
За доводами та на переконання суду Прокурором не надано суду доказів, що укладений відповідачами Договір підряду спрямований на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін.
Також прокурором не доведено, що внаслідок укладення Договору підряду держава понесла майнову шкоду. Прокурором не надано доказів наявності збитків від укладення спірного договору, а також не надано доказів їх понесення державою.
Надавши докази порушення відповідачами законодавства про захист економічної конкуренції прокурором не доведено що метою такого порушення з боку відповідачів було саме завдання шкоди інтересам держави та суспільства.
В Постанові Верховного суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.12.2024 у справі № 922/3456/23 зазначено, що враховуючи конфіскаційний характер санкції, передбаченої ч.3 ст.228 ЦК, який суд не може змінити, як і зменшити розмір, ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції. Об`єднана палата звертає увагу на невідповідність норми ч.3 ст.228 ЦК загальним засадам цивільного законодавства, її каральний характер, притаманний нормам саме публічного, а не приватного права, а також на суттєві логічні невідповідності приписів частин 1, 2 ст.228 ЦК, які встановлюють що нікчемним є правочин який суперечить публічному порядку, але як наслідок передбачають більш м`які наслідки - двосторонню реституцію та ч.3 цієї статті, яка щодо оспорюваного правочину (який порівняно з нікчемним є не очевидно недійсним і відтак має меншу суспільну небезпеку) встановлює у якості наслідків набагато жорсткішу санкцію - стягнення з винної сторони (сторін) майна на користь держави.
Проаналізувавши вищевказані норми права, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного окремого доказу, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд прийшов до висновку, що позовні вимоги Заступника керівника Вінницької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Північного офісу Держаудитслужби в особі Управління Північного офісу Держаудитслужби у Вінницькій області до ОСОБА_1 , Вінницької міської ради задоволенню не підлягають.
Щодо заявленого строку позовної давності, судом враховано, що відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Статтею 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1), за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина 5).
Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина 3), сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4).
У застосуванні зазначених положень слід враховувати правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №907/50/16, в якій зазначено, що це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.
Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.
Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів
Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №362/44/17.
Згідно норм частини 1 статті 35 Закону України «Про захист економічної конкуренції» розгляд справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції починається з прийняттям розпорядження про початок розгляду справи та закінчується прийняттям рішення у справі.
Відповідно до приписів частини 2 вказаної статті при розгляді справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції органи Антимонопольного комітету України збирають і аналізують документи, висновки експертів, пояснення осіб, іншу інформацію, що є доказом у справі, та приймають рішення в справі в межах своїх повноважень; отримують пояснення осіб, які беруть участь у справі, або будь-яких осіб за їх клопотанням чи з власної ініціативи.
Нормами статті 36 Закону України «Про захист економічної конкуренції» передбачено, що органи Антимонопольного комітету України розпочинають розгляд справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції у тому числі за заявами суб`єктів господарювання, громадян, об`єднань, установ, організацій про порушення їх прав внаслідок дій чи бездіяльності, визначених цим Законом як порушення законодавства про захист економічної конкуренції.
Тобто, саме рішенням Комітету встановлюється факт порушення антиконкурентного законодавства.
Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, N 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, N 76943/11, § 123, ЄСПЛ, від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, N 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року).
Зазначена аргументація суду повністю знаходить своє підтвердження у справі що розглядалась Верховним судом 22 січня 2020 року за N 336/5798/14 (провадження N 61-6774св18)
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі "Роуз Торія проти Іспанії", параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії", параграф 32).
Зазначені тези знаходять своє підтвердження і у Постанові Верховного суду від 28 березня 2017 року по справі №800/527/16.
У пункті 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що обов`язок судів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна із сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматись принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Суд вважає обсяг вмотивування судового рішення є достатнім для його прийняття.
Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції України, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.
Суд безпосередньо застосовує Конституцію України, якщо зі змісту норм Конституції не випливає необхідності додаткової регламентації її положень законом або якщо закон, який був чинним до введення в дію Конституції чи прийнятий після цього, суперечить їй.
Якщо зі змісту конституційної норми випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом, суд при розгляді справи повинен застосувати тільки той закон, який ґрунтується на Конституції і не суперечить їй.
Зокрема, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" (далі - ЄСПЛ) та пункті 23 рішення ЄСПЛ "Гурепка проти України № 2" наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.
Суд вважає за можливе у виниклих правовідносинах за суттю спору застосувати принцип справедливості визначений на законодавчому рівні у межах ч. 1 ст. 2 ГПК України.
На єдність права і справедливості неодноразово вказував і Конституційний Суд України. Зокрема, у рішенні від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005 зазначено: "із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі". "Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права" (Рішення КСУ від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004).
Окрім того, принцип справедливості поглинається напевно найбільшим за своєю "питомою вагою" принципом верховенства права, який також чітко зафіксований у новітніх кодексах. Лише додержання вимог справедливості під час здійснення судочинства дозволяє характеризувати його як правосуддя. Цю думку можна, зокрема, простежити і в рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003: "правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах"
Відповідно до вимог частини 1 статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно частини 1 статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зі змісту статті 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частинами 1,2,3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).
Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року).
Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року).
Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Враховуючи те, що суд відмовив у задоволенні позову, у відповідності ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати щодо сплати судового збору покладаються на Прокурора.
Керуючись ст. ст. 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 42, 45, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 91, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд, -
УХВАЛИВ :

1. В позові відмовити.
2. Понесені судові витрати залишити за прокуратурою.
3. Згідно з приписами ч.1 ст.241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
4. Відповідно до положень ч.1 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
5. Примірник повного судового рішення надіслати сторонам та до Електронних кабінетів ЄСІТС. 
Повне рішення складено 19 червня 2026 р.

Суддя Яремчук Ю.О.  

віддрук. прим.:
1 - до справи