ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2026 року	Львів	Справа № 380/19786/25 пров. № А/857/13770/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 

головуючого-судді Кузьмича С. М.,
суддів Курильця А.Р., Мікули О.І., 
за участю секретаря Березюка Д.О.,
представника апелянта Стебко І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 січня 2026 року (ухвалене головуючим – Клименко О.М. у м. Львові) у справі №380/19786/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби про скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби від 02.09.2025 № 4601110100017844 про заборону в`їзду в Україну громадянину Румунії ОСОБА_1 / ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина Румунії для виїзду за кордон № НОМЕР_1 , дійсний до 27.01.2033) (далі – також спірне/оскаржуване рішення)
В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що з огляду на приписи ч.1 ст.13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» саме собою порушення строку перебування в Україні не є підставою для накладення заборони на в`їзд у майбутньому. Наслідком порушення строку перебування є адміністративна відповідальність, передбачена частиною першою статті 203 КУпАП, – штраф. А надалі, несплата штрафу призводить до заборони в`їзду на підставі п.6 ч.1 ст.13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» – за невиконання рішення органу державної влади, уповноваженого накладати адміністративні стягнення, або за інші невиконані майнові зобов`язання перед державою. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29.01.2026 адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби від 02.09.2025 № 4601110100017844 про заборону в`їзду в Україну громадянину Румунії ОСОБА_1 / ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина Румунії для виїзду за кордон № НОМЕР_1 , дійсний до 27.01.2033).
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що порушений позивачем законодавчо встановлений порядок перебування на території України є достатньою підставою для застосування заходів у вигляді примусового повернення у країну походження та у спірних правовідносинах є необхідним і достатнім засобом реагування відповідача на вказане порушення, без необхідності заборони в`їзду в Україну терміном на три роки, оскільки, достатніх підстав для застосування до позивача такої заборони, передбачених статтею 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідачем не наведено, а судом під час розгляду справи не встановлено.
Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до частини четвертої статті 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Представник апелянта в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та надав пояснення, просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
Позивач, в судове засідання на виклик суду не з`явився, явку уповноваженої особи не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений, що не перешкоджає розгляду справи за його відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін, з наступних підстав.
З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ) є громадянином Румунії, що підтверджується паспортом № НОМЕР_1 , виданим 27.01.2023 (дійсний до 27.01.2033).
02.09.2025 ЗМУ ДМС склало протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МЛВ № 003137, яким встановлено перевищення встановленого строку перебування в Україні не більш як 30 днів громадянином Румунії ОСОБА_1 , за що передбачена відповідальність відповідно до частини першої статті 203 КУпАП.
За вказане порушення постановою ЗМУ ДМС від 02.09.2025 серії ПН МЛВ № 003127 на ОСОБА_1 відповідно до частини першої статті 203 КУпАП накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400,00 грн, який позивач відповідно до квитанції № 6416127 оплатив 03.09.2025.
02.09.2025 ЗМУ ДМС прийняло рішення № 4601130100019221 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, яким за результатами розгляду матеріалів щодо громадянина ОСОБА_1 установлено, що громадянин Румунії ОСОБА_3 прибув 05.05.2025, вибув 22.06.2025, востаннє прибув 29.06.2025 та до цього часу межі України не залишав, чим перевищив встановлений строк перебування в Україні не більш як на 30 днів. Ураховуючи вищевикладене, з метою забезпечення виконання положень статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина Румунії ОСОБА_1 та зобов`язати його покинути територію України у термін до 07.09.2025.
Також 02.09.2025 ЗМУ ДМС прийняло рішення № 4601110100017844 про заборону в`їзду в Україну, згідно з яким розглянуто матеріли стосовно громадянина Румунії ОСОБА_1 та встановлено, що громадянин Румунії ОСОБА_3 прибув 05.05.2025, вибув 22.06.2025, востаннє прибув 29.06.2025 та до цього часу межі України не залишав, чим перевищив встановлений строк перебування в Україні не більш як на 30 днів. Ураховуючи вищевикладене, на підставі частини другої статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» вирішено заборонити громадянину Румунії ОСОБА_1 в`їзд в Україну строком на 3 роки. 
Позивач вважаючи рішення відповідача про заборону в`їзду в Україну протиправним, звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 26 Конституції України, гарантовано, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
У статті 33 Конституції України, закріплено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України від 22.09.2011 №3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон №3773-VI).
Пунктом 14 частини першої статті 1 Закону №3773-VI встановлено, що нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.
Статтею 23 Закону № 3773-VI визначено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили кримінальні, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.
Статтею 3 Закону № 3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.
Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
При цьому, згідно частини другої статті 26 Закону № 3773-VI, рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.
Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземців), їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 №353/271/150
Згідно з пунктом 4 розділу І Інструкції іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.
Пунктом 5 розділу І Інструкції передбачено, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Інструкції рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства. У разі відмови іноземця від особистого підпису в рішенні про примусове повернення посадова особа робить про це запис у рішенні про примусове повернення в присутності двох свідків.
Згідно з пунктом 3 розділу ІІ Інструкції у рішенні про примусове повернення зазначається строк, упродовж якого іноземець зобов`язаний виїхати з України, який не має перевищувати 30 днів з дня прийняття такого рішення.
Рішення про примусове повернення може супроводжуватися забороною подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони подальшого в`їзду обчислюється з дня винесення такого рішення.
Якщо рішення про примусове повернення супроводжується забороною в`їзду в Україну, у паспортному документі іноземця проставляється відмітка про заборону в`їзду.
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням міграційного органу від 02.09.2025 №4601110100017844, громадянину Румунії ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 , було заборонено в`їзд в Україну терміном на 3 (три) роки, яке прийнято з посиланням на положення частини другої статті 26 Закону № 3773-VI.
Колегія суддів зазначає, що системний аналіз законодавчих норм дає підстави для висновку, що уповноважені органи державної влади (міграційні органи, органи Служби безпеки України, органи охорони державного кордону), приймаючи рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства до країни проходження, не зобов`язані одночасно приймати рішення й про заборону в`їзду цієї особи на територію України.
Встановлена частиною другою статті 26 Закону № 3773-VI можливість прийняття рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну свідчить про наявність в органу Державної міграційної служби дискреційних повноважень, тобто суб`єкту владних повноважень надається свобода, оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів можливих рішень.
Виходячи з конструкції правової норми, закріпленої у частини другій статті 26 Закону № 3773-VI, рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну є не обов`язковою, а являється факультативною санкцією, яка може застосовуватись під час прийняття рішення про примусове повернення в країну походження, за наявності передбачених Законом підстав.
За таких обставин, колегія суддів зазначає, що при прийнятті рішення про заборону в`їзду на територію України іноземця або особи без громадянства, щодо яких приймається рішення про примусове повернення в країну походження, суб`єкт владних повноважень повинен керуватися передбаченими законом підставами для заборони в`їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства, які визначені в статті 13 Закону № 3773-VI.
При цьому, статтею 26 цього Закону не визначено підстави для заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, а лише передбачено можливість встановлення такої заборони строком на три роки, у випадку прийняття рішення про примусове повернення.
Аналогічний висновок щодо застосування наведених норм права викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 802/294/17-а, від 27.06.2019 у справі № 264/4077/17, від 18.07.2019 у справі № 229/176/17, від 18.06.2020 у справі № 758/13408/18.
В даному випадку, обґрунтовуючи мету прийняття оскаржуваного рішення, міграційним органом зазначено що перевищив встановлений строк перебування в Україні не більше як 30 днів.
Так, за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого за частиною першою статті 203 КУпАП, позивач добровільно сплатив суму штрафу у розмірі 3400,00 грн, що підтверджується квитанцією № 6416127 від 03.09.2025.
Водночас, докази, які свідчать про наявність достатніх підстав для застосування до позивача заборони в`їзду в Україну терміном на три роки, в матеріалах справи відсутні.
Колегія суддів зазначає, що порушений позивачем законодавчо встановлений порядок перебування на території України є достатньою підставою для застосування заходів у вигляді примусового повернення у країну походження, та у спірних правовідносинах є необхідним і достатнім засобом реагування відповідача на вказане порушення, без необхідності заборони в`їзду в України терміном на три роки.
Вказаний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 20.09.2022 у справі № 755/7030/21.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення відповідача від 02.09.2025 № 4601110100017844 про заборону в`їзду в Україну позивачу є протиправним та підлягає скасуванню.
Таким чином, суд вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду — без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.
Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.
Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 січня 2026 року у справі №380/19786/25 – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	С. М. Кузьмич 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	О. І. Мікула  	
Повне судове рішення складено 20 травня 2026 року