П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/40971/25	

Перша інстанція: суддя Тарасишина О.М.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді Терлецького Д.С., 
суддів Вербицької Н.В., Димерлія О.О., 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:
Рух справи
09.12.2025 р. ОСОБА_1 (надалі – ОСОБА_1 або позивач) звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, у якому просила:
визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) відносно ОСОБА_1 стосовно ненарахування та невиплати середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку (нарахування та виплати грошового забезпечення у повному обсязі) за період з 30.04.2024р. по 02.12.2025р. – не більш, як за шість місяців, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100;
зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військової частини НОМЕР_1 ) виплати ОСОБА_1 її середнє грошове забезпечення, з урахуванням суми перерахованого грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку (нарахування та виплати грошового забезпечення у повному обсязі) за період з 30.04.2024р. по 02.12.2025р. – не більш, як за шість місяців, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 02.08.1995р. №100;
визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) відносно ОСОБА_1 стосовно ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення у повному обсязі за період з 29.01.2022 р. по день фактичної виплати грошового забезпечення 02.12.2025р. у повному обсязі включно за весь час затримки виплати;
зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення у повному обсязі за період 29.01.2022р. по день фактичної виплати грошового забезпечення 02.12.2025 р. у повному обсязі включно за весь час затримки виплати. 
На обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України. Починаючи з 29.01.2020р. усупереч вимогам законодавства грошове забезпечення нараховували та виплачували з застосуванням прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб станом на 01.01.2018р. 
У позовній заяві (а.с.1-4) також зазначено, що 22.11.2025р. на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду у справі №420/3145/25 ОСОБА_1 виплатили грошове забезпечення в розмірі 141 496,56 грн. Проте вказана сума мала бути виплачена до звільнення (виключення зі списків особового складу). 
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, оскільки відповідач зобов`язаний, на її переконання, виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 30.04.2024р. по дату розрахунку, але не більше як за шість місяців, а також компенсацію втрати частини доходів, пов`язаних з порушенням строків виплати грошового забезпечення.
ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) заперечувало проти задоволення позову. У відзиві на позовну заяву зазначено, що остаточний розрахунок з військовослужбовцем здійснюється під час його звільнення. Позивач погодилась з проведеним розрахунком при виключені зі списків особового складу та не оскаржувала наказ про звільнення, що виключає неправомірність дій відповідача. 
Позивач також не звертався до із заявою про нарахування та виплату їй компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати невірно обчисленого грошового забезпечення. Оскільки позивачу не було відмовлено у виплаті такої компенсації, її право на отримання сум компенсації порушено не було, а відтак звернення до суду з такими вимогами є передчасним.
Також у відзиві вказано, що з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених в постанові від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц, враховуючи принцип розумності, справедливості та пропорційності виплата на користь позивача середнього грошового забезпечення в сумі 11 056, 56 грн буде достатньої компенсацією майнових втрат, які він поніс через несвоєчасний розрахунок при звільненні, та не призведе до надмірного фінансового тягаря для відповідача. 
Одеський окружний адміністративний суд позовні вимоги задовольнив рішенням від 09.04.2026р.
Визнав протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) відносно ОСОБА_1 стосовно ненарахування та невиплати його середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку (нарахування та виплати грошового забезпечення у повному обсязі) за період з 30.04.2024р. по 02.12.2025р. – не більш, як за шість місяців, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 02.08.1995р. №100.
Зобов`язав ІНФОРМАЦІЯ_2 (військової частини НОМЕР_1 ) виплати ОСОБА_1 її середнє грошове забезпечення, з урахуванням суми перерахованого грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку (нарахування та виплати грошового забезпечення у повному обсязі) за період з 30.04.2024р. по 02.12.2025р. – не більш, як за шість місяців у розмірі 77 312,70 грн відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 02.08.1995р. №100.
Визнав протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) відносно ОСОБА_1 стосовно ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення у повному обсязі за період з 29.01.2022р. по день фактичної виплати грошового забезпечення 02.12.2025р. у повному обсязі включно за весь час затримки виплати.
Зобов`язав ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення у повному обсязі за період з 29.01.2022р. по день фактичної виплати грошового забезпечення 02.12.2025р.у повному обсязі включно за весь час затримки виплати.
ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) (надалі також – військова частина НОМЕР_1 або скаржник) не погодилося з рішенням суду першої інстанції й звернулося до апеляційного суду зі скаргою, в якій просить скасувати це рішення в частині, якою задоволено позов, зменшити розмір присудженого середнього заробітку до 43 251,40 грн та відмовити у задоволені позовних вимог про нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів.
П`ятий апеляційний адміністративний суд відкрив апеляційне провадження та призначив справу до розгляду у порядку письмового провадження ухвалами від 18.05.2026 р.
П`ятий апеляційний адміністративний суд ухвалами від 10.06.2026р. призначив справу до розгляду у відкритому судовому засіданні та витребував у відповідача інформацію щодо належних при звільненні ОСОБА_1 сум виплат, з зазначенням їх видів та розмірів, включно з одноразовими.
На виконання вимог суду 16.06.2026р. скаржник надав витребувану судом інформацію.
У судове засідання призначена на 02.07.2026 р. о 11:50 учасники справи, належно повідомлені не з`явились у зв`язку з чим суд у складі колегії суддів здійснив розгляду справи у письмовому провадженні.
Від представника відповідача 02.07.2026р. о 12:16 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з виконанням бойових та спеціальних завдань представником військової частини НОМЕР_1 .

Обставини справи 
ОСОБА_1 проходила службу у ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ).
Відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 30.04.2024р. №129 ОСОБА_1 звільнена у відставку з 30.04.2024р. (а.с.8).
Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 16.12.2024р. у справі №420/28636/24 частково задовольнив позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ).
Визнав протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 в період з 29 січня 2020 року по 20 травня 2023 року грошового забезпечення, а також виплачених за вказаний період: одноразової грошової допомоги при звільненні, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової допомоги для оздоровлення, компенсації за невикористані основну та додаткову відпустки, премії, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020р., встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021р., встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022р. та встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023р. на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017р. №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004р. №44.
Зобов`язав ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 29 січня 2020 року по 20 травня 2023 року, а також виплачених за вказаний період: одноразової грошової допомоги при звільненні, матеріальної допомоги для вирішення соціально- побутових питань, грошової допомоги для оздоровлення, компенсації за невикористані основну та додаткову відпустки, премії, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020р., встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021р., встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022р. та встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023 року на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017р. №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004р. № 44.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16.12.2024р. у справі №420/28636/24 набрало законної сили 16.01.2025 р.
На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16.12.2024р. у справі №420/28636/24 позивачу виплатили грошове забезпечення в розмірі 141 496,56 грн 02.12.2025р. (а.с.9).
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернулась до адміністративного суду з позовом.

Оцінка суду першої інстанції
Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов таких висновків.
До спірних правовідносин підлягають застосуванню відповідні положення Кодексу законів про працю України (надалі – КЗпП України). 
Позивач має право отримати середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України - не більш, як за шість місяців. 
Загальна сума склала 268 620,21 грн, однак суд застосував принцип співмірності та зменшив стягнення до 77 312,70 грн (52,67% від розрахованої суми), оскільки присудження повного середнього заробітку створило б явний дисбаланс між розміром боргу та відповідальністю за його невиплату.
Право на компенсацію виникає з моменту фактичної виплати затриманого доходу незалежно від того, чи відбулась вона добровільно, чи на виконання судового рішення. Оскільки грошове забезпечення виплатили 02.12.2025р.,бездіяльність скаржника щодо невиплати компенсації є протиправною, а тому він зобов`язаний нарахувати та виплатити компенсацію.

Доводи апеляційної скарги 
На обґрунтування вимог військової частини НОМЕР_1 зазначено, що трудові відносини та військова служба мають різну правову природу та врегульовані різним законодавством, отже, передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб. Відповідно, військовослужбовці, які отримують грошове забезпечення, не мають права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені з огляду на різне правове регулювання проходження військової служби та трудових відносин. 
Також скаржник вказує на незгоду із нарахованим розміром середнього заробітку та необхідністю його зменшення з урахуванням принципу пропорційності.
В апеляційній скарзі скаржник також вказує, що Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 16.12.2024р. у справі №420/28636/24 частково задовольнив позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ).

Позиція позивача у справі на заявлену апеляційну скаргу
Позивач, належно повідомлений про апеляційний розгляд справи, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Джерела права та оцінка суду апеляційної інстанції
За результатами апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи, правильність застосування норм матеріального і процесуального права, суд у складі колегії суддів дійшов таких висновків.
Передусім суд у складі колегії суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівникові всіх належних сум, слід застосовувати норми статей 116, 117 КЗпП України, оскільки вони є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Збіжний правовий висновок викладено у численних постановах Верховного Суду, зокрема, від 29.05.2025 р. у справі № 320/974/23, від 22.02.2023 р. у справі № 380/152/20, від 16.07.2020 р. у справі №400/2884/18, від 01.03.2018 р. у справі № 806/1899/17, від 31.05.2018 р. у справі № 823/1023/16, і суд у складі колегії суддів не вбачає підстав для відступу від нього.
Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Згідно з частиною другою статті 116 КЗпП України у разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. 
Отже, період затримки розрахунку при звільненні – це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат до дня фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 30.04.2024р. №129 ОСОБА_1 звільнена у відставку з 30.04.2024р. (а.с.8).
На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16.12.2024р. у справі №420/28636/24 позивачу виплатили грошове забезпечення в розмірі 141 496,56 грн 02.12.2025р. (а.с.9).
Зважаючи на запроваджене статтею 117 КЗпП України часове обмеження, яке не повинно перевищувати шість місяців – затримка розрахунку при звільненні становить 183 календарні дні (з 30.04.2024 р. по 30.10.2024р.).
Визначення середньої заробітної плати здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (надалі – Порядок №100).
Згідно з пунктом 2 Порядку №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Суд у складі колегії суддів враховує, що відповідно до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15.03.2018 р. № 200, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.04.2018 р. за №405/31857, середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.
Згідно з довідкою-розрахунком середнього заробітку ОСОБА_1 , яка складена військовою частиною НОМЕР_1 , сума грошового забезпечення за останні два місяці складає 44 770 грн. Сукупна кількість календарних днів за цей період – 61 календарний день. Розмір середнього заробітку позивача складає 1 467,87 грн (а.с.28).
Отже, середній заробіток ОСОБА_1 за час затримки розрахунку при звільненні, зважаючи на запроваджене статтею 117 КЗпП України часове обмеження, яке не повинно перевищувати шість місяців, складає 268 620,21грн (1467,87 грн х 183 календарних дні). 
Згідно з частиною шостою статті 13 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд у складі колегії суддів вважає за необхідне урахувати правовий висновок, який викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.09.2019 р. у справі №761/9584/15-ц.
Згідно з цим висновком, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків (пункт 78).
Велика Палата Верховного Суду з огляду на наведені та інші мотиви дійшла висновку про те, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України (у редакції, що діяла до 19.07.2022 р.).
Суд у складі колегії суддів також вважає за необхідне урахувати правовий висновок, який викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2025 р. у справі №489/6074/23.
Згідно з цим висновком шестимісячне обмеження, запроваджене Законом № 2352-IX, не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу. Закон №2352-IX не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права - компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.
Отже, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України (у редакції, що діяла як до 19.07.2022 р., так і після цього).
Для цілей обчислення розміру належної до відшкодування суми, суд у складі колегії суддів вважає за підставне урахувати правовий висновок, який викладено у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 р. у справі № 480/3105/19.
Згідно з цим висновком статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку (пункти 58-61).
Суд у складі колегії суддів звертає увагу, що відповідно до частини четвертої статті 9 КАС України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. 
П`ятий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 10.06.2026р. витребував у скаржника інформацію щодо належних при звільненні ОСОБА_1 сум виплат, з зазначенням їх видів та розмірів, включно з одноразовими.
На виконання вимог ухвали суду скаржник надав довідку-розрахунок від 12.06.2026р. №38 (а.с.84).
Так, згідно з цією довідкою при звільненні позивачу нараховано: грошове забезпечення – 44 770,00 грн; щомісячна премія за попередній місяць – 27 232,00 грн; грошова компенсація за невикористані дні щорічної осн. відпустки – 156 695,00 грн.; грошова компенсація за дні відпустки УБД – 208 926,67 грн; одноразова грошова допомога в/с, які звільняються зі служби – 201 465,00 грн; індексація за минулі періоди – 4 205,9 грн. 
До вказаної суми також необхідно додати грошове забезпечення в розмірі 141 496,56 грн, яке виплачено 02.12.2025р. на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16.12.2024р. у справі №420/28636/24 (а.с.9).
З урахування вказаної виплати загальна сума, яка належала позивачу при звільненні становить 784 791,19 грн.
З викладених розрахунків вбачається, що істотність частки несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення 141 496,56 грн від загального розміру належних позивачеві при звільненні виплат становить 18,03 % (141 496,56 /784 791,19*100).
Виходячи з принципу пропорційності, стягненню на користь позивача підлягає середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 48 432,22 грн, тобто 18,03% від 268 620,21грн.
З огляду на те, що при застосуванні принципу пропорційності суд першої інстанції припустився помилок, суд у складі колегії суддів змінює визначену судом першої інстанції на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Стосовно позовних вимог про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, суд у складі колегії суддів зазначає наступне.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України від 19.10.2000 р. №2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (надалі – Закон №2050-III).
Відповідно до статті 1 Закону № 2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Згідно з частиною першою статті 2 Закону № 2050-III компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Відповідно до частини другої статті 2 Закону № 2050-III під доходами у Законі № 2050-III слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, включно з сумою перерахованого грошового забезпечення.
Сума компенсації відповідно до статті 3 Закону №2050-III обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Згідно зі статтею 4 Закону №2050-III виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Кабінет Міністрів України Постановою від 21.02.2001р. №159 затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (надалі - Порядок №159). Аналіз пунктів 1-3 Порядку №159 засвідчує, що змістовно вони відповідають відповідним положенням Закону №2050-III.
Так, зокрема, згідно із пунктом 4 Порядку №159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держстатом.
Суд у складі колегії суддів зазначає, що підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких основних умов: нарахування належних доходів (заробітної плати, пенсії, соціальних виплат, стипендії); порушення встановлених строків їх виплати (безвідносно до вини підприємств всіх форм власності і господарювання); затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців; зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги; доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата).
Верховний Суд, зокрема, у постановах від 27.04.2020 р. у справі №803/1314/17, від 29.10.2020р. у справі №280/729/19, від 29.04.2021р. у справі №240/6583/20, від 29.03.2023р. у справі №120/9475/21-а, від 20.12.2024р. у справі №440/6875/24, від 03.04.2025р. у справі №420/1581/24 тощо сформулював правову позицію, яка є усталеною та відповідно до якої право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені. Нормативне регулювання не встановлює першочерговості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер, спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи та пов`язані з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Згідно з матеріалами справи грошове забезпечення на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16.12.2024р. у справі №420/28636/24 перераховане 02.12.2025р. (а.с.9).
Верховний Суд у постанові від 19.05.2022р. у справі №200/3859/21, у постанові від 24.01.2023 р. у справі № 200/10176/19-а дійшов висновку про те, що основними умовами для виплати суми компенсації є: порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів та виплата нарахованих доходів. При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу.
У постанові від 24.01.25 р. у справі № 380/1607/24 Верховний Суд дійшов висновку, за яким право на компенсацію втрати частини доходу в особи пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати. Компенсація, передбачена Законом № 2050-ІІІ і Порядком №159, виплачується саме у разі порушення строків виплати доходу, а не у разі несвоєчасної виплати відповідачем сум доходу, які стягнуто на підставі судового рішення, несвоєчасного виконання рішення суду тощо. З цієї причини Верховний Суд не погодився із позицією суду апеляційної інстанції, що відповідач порушив строки виплати позивачу індексації грошового забезпечення з 21.06.2018 р. й що саме з цієї дати останній має право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням встановлених строків виплати індексації, ураховуючи, що моментом неправомірної невиплати відповідачем позивачу індексації грошового забезпечення, що встановлено судовими рішеннями в іншій справі, є саме 01.01.2016 р. 
Ураховуючи наведені висновки Верховного Суду, суд у складі колегії суддів вважає, що право на отримання компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням встановлених строків виплати грошового забезпечення, відповідно до рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16.12.2024р. у справі №420/28636/24, у позивача виникло з 29.01.2020р. Відповідно, доводи й міркування щодо цього питання, викладені в апеляційній скарзі військової частини НОМЕР_1 , засвідчують помилкове тлумачення норм матеріального права.
Водночас суд у складі колегії суддів звертає увагу, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Висновки суду апеляційної інстанції
Згідно з частиною першою статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно з частиною першою статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини четвертої статті 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Здійснивши в межах, визначених статтею 308 КАС України, апеляційний перегляд цієї справи, суд у складі колегії суддів вказує, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи. Суд у складі колегії суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково, зменшивши визначену судом першої інстанції на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 48 432,22 грн.
Зважаючи на результати апеляційного перегляду та відповідно до статті 139 КАС України, розподіл судових витрат не здійснюється.
З огляду на те, що суд першої інстанції правомірно відніс цю справу до категорії незначної складності та розглядав її за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, визначених у пункті 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, -

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 – задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09.04.2026 р. змінити, виклавши абзац третій резолютивної частини у такій редакції: «Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військової частини НОМЕР_1 ) виплати ОСОБА_1 її середнє грошове забезпечення, з урахуванням суми перерахованого грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку (нарахування та виплати грошового забезпечення у повному обсязі) за період з 30.04.2024р. по 02.12.2025р. – не більш, як за шість місяців у розмірі 48 432,22 грн, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.».
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09.04.2026 р. залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції відповідно до статті 325 КАС України набирає законної сили з дати її ухвалення.
Постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя: Д.С. Терлецький

Суддя: Н.В. Вербицька

Суддя: О.О. Димерлій