ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1794/26 Справа № 204/12755/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Чудопалова С. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Макарова М.О., Пищиди М.М.,

розглянувши в приміщенні суду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гусакова Оксана Борисівна, на рішення Чечелівського районного суду м Дніпра від 06 жовтня 2025 року у складі судді Чудопалової С.В. у цивільній справі № 204/12755/24 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства “Райффайзен Банк” про відшкодування збитків, –
ВСТАНОВИЛА: 

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, пред`явленим до АТ “Райффайзен Банк”, на предмет відшкодування на рахунок позивача відповідачем завданих збитків у розмірі 48 690 грн, зарахувавши вказану суму на рахунок позивача у розмірі 4400 грн, а на інший рахунок у розмірі 44 290 грн, сплативши нараховані проценти. Позов обґрунтований тим, що з 07 жовтня 2021 року вона є клієнтом АТ «Райффазен Банк», в якому за її згодою було відкрито дебетову картку № НОМЕР_1 , на якій станом на 18 жовтня 2024 року на 17 год 00 хв зберігалося 4514,60 грн. Проте, 18 жовтня 2024 року о 17:34 позивач побачила повідомлення від банку про списання грошових коштів у сумі 4400 грн без її відома, в результаті чого остання звернулась до відповідача на гарячу лінію з повідомленням про несанкціоноване зняття коштів з її рахунку та вимогою вжити відповідних заходів зі збереження її коштів за наслідками доступу невідомих осіб до її рахунку. Позивач вказує, що в подальшому без її волі банком було відкрито ще й віртуальну кредитну карту «100 днів» № НОМЕР_2 (повний номер невідомий), яка закріплена за рахунком № НОМЕР_3 з лімітом 45000 грн та з якої також несанкціоновано було перераховано 44 290 грн, що загалом становить 48 690 грн списання коштів без згоди позивача. 25 жовтня 2024 року остання звернулася до банку із заявою про проведення службового розслідування та повернення грошових коштів у сумі 48690,00 грн, однак, 28 жовтня 2024 року відповідачем надано відповідь про відсутність підстав для повернення коштів та рекомендовано звернутися до правоохоронних органів. 19 жовтня 2024 року за заявою позивача відомості про те, що невстановлена особа з використанням електронно-обчислювальної техніки, шахрайським способом заволоділа з банківської картки позивача грошовими коштами у сумі 48 690 грн внесені до ЄРДР за № 12024041680001202 за попередньою кваліфікацією ч.4 ст. 190 КК України. Досудове розслідування на даний час триває. 13 листопада 2024 року позивач також звернулась до Національного Банку України з вимогою провести перевірку правомірності дій відповідача щодо розповсюдження її персональних даних третім особам, відкриття кредитної карти без згоди позивача і надання можливості здійснити несанкціоноване перерахування грошових коштів, що має своїм наслідком порушення прав позивача, як споживача фінансових послуг та понесення останньою збитків. Позивач вказує, що вона не розголошувала третім особам інформацію про номери карткових рахунків, пін-коди та іншу конфіденційну інформацію. При цьому відповідач вже нарахував їй проценти у розмірі 2261,67 грн за користування кредитними коштами, які вона не отримувала. Позивач вважає свої майнові права порушеними з боку відповідача, які належить захистити по суду (а.с.1-5). 
Рішенням Чечелівського районного суду м Дніпра від 06 жовтня 2025 року у задоволені позову ОСОБА_1 до АТ «Райффазен Банк» про відшкодування збитків - відмовлено (а.с.189-193).
Рішення суду мотивовано тим, що клієнт ОСОБА_1 перейшла за посиланням на сайті ОЛХ та за допомогою програми AnyDesk надала доступ до керування пристроєм третім особам, які, отримавши доступ до РО клієнта, здійснили оформлення кредитної картки та переказали кошти з неї в сумі 43 000 грн (з комісією 44 290 грн) та з зарплатної картки позивача переказали грошові кошти в сумі 4 400 грн на картки інших банків, в т.ч. АТ «Райффайзен Банк». Оскільки через особисту недбалість ОСОБА_1 перейшла за фішинговим посиланням, чим свідомо і грубо порушила вимоги Правил банківського обслуговування фізичних осіб в АТ «Райффайзен Банк» та пложення ст. 38 ЗУ “Про платіжні послуги”, тому суд вважав всі зазначені в позовній заяві операції з грошовими коштами позивача стали можливими в тому числі завдяки безпосереднім діям останньої (вхід в систему «Райффайзен онлайн» шляхом вводу свого логіну та паролю в своєму смартфоні, замовлення послуги з надання споживчого кредиту, обрання суми та періоду користування коштами, підтвердження ознайомлення з паспортом продукту, кредитним договором та додатками до нього, укладення електронного договору після ознайомлення з його змістом, надання доступу до цієї системи стороннім особам, що категорично заборонено, накладення свого електронного цифрового підпису на договорі та ін.). Разом з цим суд першої інстанції вважав належним доказом у справі аудіо-запис розмови позивача з оператором контакт-центру, де позивач особисто заявляла про передачу персональних даних картки третім особам, які за допомогою програми AnyDesk здійснили дії щодо списання коштів та оформлення кредитного договору.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 у жовтні 2025 року через свого представника — адвоката Гусакову О.Б. звернулася до суду з апеляційною скаргою в системі “Електронний суд”, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги, посилаючись на те, що за положенням ЗУ “Про електронну комерцію” при укладанні електронного договору електронний підпис з одноразовим ідентифікатором повинен містити алфавітно-цифрову послідовність, що додається до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію укласти такий електронний договір. Проте, із заяви про отримання кредиту за програмою кредитування №010-RО-82-298189944, який надає відповідач, електронний підпис містить тільки цифрову послідовність — 782408, що суперечить вимогам закону. При цьому, суд першої інстанції, на думку скаржника, послався на інформацію, що міститься у Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 19 жовтня 2024 року, однак, не встановив, яким чином ОСОБА_1 надала доступ до свого рахунку, повідомила код чи інші відомості, що стало можливістю для третіх осіб у доступі до карткового рахунку та укладання від її імені кредитного договору. Крім того, судом першої інстанції узято до уваги аудіо-запис №2, який поданий суду відповідачем, що, на думку скаржника, спотворює хід розмови, тоді як позивач припустила з власних міркувань, що підключення третіми особами відбувалось по типу AnyDesk, тобто, дистанційного підключення. Дана обставина не може бути належним доказом у справі, відповідно до ст.76-80 ЦПК України, адже це є припущенням позивача, а не встановленим фактом, враховуючи, що аудіо-запис не містить ознаки ідентифікації осіб обох сторін розмови, відсутнє попередження про здійснення фіксації такої розмови. Скаржник вважає, що відповідач жодних дій щодо посилення контролю при дистанційних підключеннях до фінансового номеру клієнта при автентифікації користувача, не вживав, а рішення по спірному питанню 18 жовтня 2025 року ним було прийнято в автоматичному режимі, тому скаржник вважає, що саме на відповідача у справі належить покладати відповідальність за несанкціоноване списання коштів з рахунку позивача та укладання без її згоди кредитного договору зі списанням за таким договором коштів з подальшим нарахуванням відсотків на списану банком та не використану позивачем суму коштів.
Скаржник вважає, що суд першої інстанції порушив норми як матеріального, так і процесуального права, не з`ясувавши фактичних обставин по справі, не дослідивши належним чином докази сторони позивача та не зазначивши підстав відхилення таких доказів позивача, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог повністю (а.с.203-207).
АТ “Райффайзен Банк”, скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, у листопаді 2025 року в системі “Електронний суд” подало відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , де зазначило, що при укладанні кредитного договору позивач вказала персональний номер свого телефону як фінансовий діючий номер, який і використовується як засіб ідентифікації клієнта при телефонному зверненні до Інформаційного центру банку, який також використовується для надсилання банком СМС-повідомлення з одноразовим паролем при користуванні системою “Райффайзен Онлайн”. Позивач, натиснувши кнопку на телефоні, підтвердила, що ознайомлена та згодна з Правилами та Тарифами, які є чинними на дату підписання цієї заяви про акцепт, та підписала договір в електронній формі. Відповідач вважає, що у позивача виник обов`язок у поверненні коштів за цією заявою та заявою про відкриття карткового рахунку з наданням кредиту від 18 жовтня 2024 року, а договір укладений у відповідності до законодавства та є дійсним, в силу ст. 626,627,629 ЦК України. Відповідач зазначив. що, в силу ст. 204 ЦК України, діє презумпція правомірності договору, що не спростовано позивачем. Відповідач наголосив, що до моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладається на користувача. Власник рахунку не несе відповідальності за платіжні операції, здійснені без автентифікації платіжного інструменту і його держателя, крім випадків, якщо буде доведено, що дії чи бездіяльність власника рахунку/держателя призвели до втрати незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, як це передбачено Положенням про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів. Відповідач також зазначив. що у банку існує багаторівнева та складна система захисту рахунків клієнтів банку і без розголошення персональних даних неможливо було б отримати доступ до відповідного кредитного рахунку. Щоб перевести кошти через додаток, треба знати логін та пароль входу, дані картки, які відомі лише клієнту. В цій справі операції щодо переказу дебетових та кредитних коштів від імені ОСОБА_1 не є нетиповими. Остання, як вкладник та позичальник, має право розпоряджатися своїми коштами на власний розсуд, а у банку були відсутні підстави вважати такі операції підозрілими для їх зупинення. Позивач через особисту недбалість перейшла за фішинговим посилання, за для здійснення операції на ОЛХ, при цьому на головній сторінці ОЛХ зазначено про небезпечність переходу за посиланнями поза межами платформи ОЛХ та введенням персональних даних та платіжних даних. Крмі того, на сайті ОЛХ можна перевірити будь-яке посилання, а саме, чи це справжній сайт ОЛХ, чи шахрайський. За перевіркою інформації клієнта встановлено, що ОСОБА_1 перейшла за посиланням в ОЛХ та за допомогою програми AnyDesk надала доступ до керування пристроєм третім особам, які, отримавши доступ до РО клієнта, здійснили оформлення кредитної картки та переказали кошти з цієї кредитної картки на загальну суму 43 000 грн, а з комісією — 44 290 грн, та із зарплатної карти у сумі 4400 грн на карту іншого банку, яка належить ОСОБА_2 , який, на думку відповідача, і повинен бути відповідачем у цій справі. Відповідач просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а в задоволенні вимог апеляційної скарги відмовити (а.с.222-236).
Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати із задоволенням позовних вимог ОСОБА_1 , з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що 07 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до АТ «Райффайзен Банк» та підписала заяву про акцепт Публічної пропозиції/Угоду № CMDPI-1853837. Відповідно до цієї угоди позивач прийняла/акцептувала публічну пропозицію АТ «Райффайзен Банк» про надання послуг в порядку та на умовах, що викладені у Правилах банківського обслуговування фізичних осіб в АТ «Райффайзен Банк», що оприлюднені та знаходяться у вільному доступі на веб-сайті банку raiffeisen.ua, висловила повну та безумовну згоду з її умовами (а.с.149).
Відповідно до пункту 4.2. вказаної угоди позивач ОСОБА_1 зобов`язалася забезпечити належне зберігання, не розголошувати та не передавати третім особам паролі, коди, інші дані та пристрої, що використовуються для здійснення операцій за рахунками або отримання від Банку інформації, що становить банківську таємницю (а.с.149 на зворотному аркуші)(а.с.149). 
Згідно п. 1 вказаної угоди, позивач вказала як персональний номер телефону та фінансовий номер НОМЕР_4 (а.с.149).
Відповідно до п. 5.2. Угоди, ОСОБА_1 підтвердила, що ознайомлена та згодна з Правилами та Тарифами, що є чинними на дату підписання цієї заяви про акцепт та розміщені на сайті Банку, та усвідомлює свої зобов`язання в подальшому ознайомлюватися із змінами до них на сайті Банку. Звернення до банку для отримання послуг або вчинення клієнтом інших фактичних дій, спрямованих на отримання послуг, свідчить про згоду клієнта з чинною редакцію Правил та діючими Тарифами (а.с.149 на зворотному аркуші).
Крім того, 18 жовтня 2024 року між АТ «Райффайзен Банк» та ОСОБА_1 було укладено додаток до заяви про акцепт Публічної пропозиції/Угоди №CMDPI-1853837 від 07 жовтня 2021 року, а саме, заяву про відкриття карткового рахунку та надання кредиту «Кредитна картка» № 010-RO-82-298189944, згідно умов якої кредитор зобов`язався надавати позичальнику кредитні кошти на умовах кредитного договору, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначенні Договором (а.с.156,157).
Відповідно до умов п. 5.1. та п. 5.2. кредитного договору, проценти нараховуються та сплачуються позичальником щомісяця з урахуванням пільгового періоду в порядку, визначеному підпунктами 2.5.1.-2.5.4. пункту 2.5. Статті 2 Розділу 6 Правил.
Таким чином, банк виконав свої зобов`язання, надавши останній кредитні кошти в сумі, строки та на умовах, передбачених умовами кредитного договору.
Крім того, відповідно до п. 8.2. кредитного договору, позичальник підтвердила, що вона ознайомлена з чинною редакцією Правил та Тарифів Банку на ведення та обслуговування карткових рахунків фізичних осіб. Клієнт зобов`язується дотримуватись умов Правил, зокрема, тих положень, що регламентують умови відкриття та обслуговування карткових рахунків, а також надання Банком кредитів. Підписанням цієї заяви клієнт підтверджує, що до відносин сторін за цією заявою застосовуються всі положення Правил, в тому числі Розділів 2,6 Правил так само як би текст Правил був би власноруч підписаний Клієнтом (а.с.158 на зворотному аркуші).
Отже, з укладенням заяви про відкриття Карткового рахунку та надання Кредиту «Кредитна картка» № 010-RO-82-298189944 від 18 жовтня 2024 року та Заяви про акцепт Публічної пропозиції\Угоди № CMDPI-1853837 від 07 жовтня 2021 року у Позичальника виник обов`язок повернути Банку кредит та відсотки за Кредитним договором у строки та в розмірах чітко встановлених умовами Заяви та Правил банківського обслуговування фізичних осіб в АТ «Райффайзен Банк».
Також суд першої інстанції встановив, що позивач є клієнтом АТ «Райффазен Банк», в якому за її згодою було відкрито дебетову картку № НОМЕР_1 , на якій станом на 18 жовтня 2024 року на 17 год 00 хв. зберігалося 4514,60 грн.
Так, 18 жовтня 2024 року о 17:34 відбулося списання грошових коштів у сумі 4400 грн із дебетової картки позивача № НОМЕР_1 (а.с.8).
Позивач неодноразово звернулась до відповідача на гарячу лінію з повідомлення про несанкціоноване зняття коштів з її рахунку та вимогою вжити відповідних заходів зі збереження її коштів за наслідками доступу невідомих осіб до її рахунку (а.с.12).
У відповідь на звернення старший менеджер з інформаційного обслуговування клієнтів Відділу обробки письмових звернень Управління відділених каналів сервісу та продажів Департаменту операційного сервісу АТ «Райффайзен Банк» ОСОБА_3 28 жовтня 2024 року зазначила, що згідно проведеної перевірки встановлено, що під час звернення в інформаційний центр Банку 18 жовтня 2024 року співробітниками банку було здійснено необхідні заходи та заблоковано платіжні картки та доступ до системи «Райффайзен Онлайн». При цьому, відмінити уже проведену операцію (після введення Одноразового пароля в Системі) у разі звернення до Інформаційного центру Банку в телефонному режимі, можливість відсутня (а.с.11, 12).
Судом першої інстанції встановлено, що 18 жовтня 2024 року АТ «Райффайзен Банк» було відкрито також на ім`я позивача ОСОБА_1 кредитну карту «100 днів» № НОМЕР_2 , яка закріплена за рахунком № НОМЕР_5 з лімітом 45000 грн (а.с.13-14).
Після відкриття вказаного рахунку відбулося проведення наступних трансакцій: 18 жовтня 2024 року в 17:50:05 переказ кошів з кредитної картки НОМЕР_6 на картку іншого банку НОМЕР_7 в сумі 20 000 грн (з комісією 20 600 грн), метод підтвердження проведення платежу PUSH; 18 жовтня 2024 року в 17:50:47 переказ кошів з кредитної картки НОМЕР_6 на картку іншого банку НОМЕР_7 в сумі 20 000 грн (з комісією 20 600 грн), метод підтвердження проведення платежу PUSH; 18 жовтня 2024 року в 17:53:3 переказ кошів з кредитної картки НОМЕР_6 на картку іншого банку НОМЕР_7 в сумі 3 000 грн (з комісією 3 090 грн), метод підтвердження проведення платежу PUSH. Загальна сума переказаних коштів через РО з кредитної картки клієнта складає 43000 грн (з комісією 44 290 грн) (а.с.13-14).
Згідно Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 19 жовтня 2024 року встановлено, що ОСОБА_1 18 жовтня 2024 року звернулася до ВП № 3 ДРУП № 1 ГУНП в Дніпропетровській області із заявою про те, що невстановлена особа, перебуваючи у невстановлений час та місце, шляхом обману за допомогою сервісу «ОЛХ» заволоділа грошовими коштами з банківської картки № НОМЕР_1 у розмірі 48690 грн, внаслідок чого порушене кримінальне провадження № 12024041680001202 за ч. 4 ст. 190 КК України (а.с.7).
В свою чергу, Управлінням моніторингу фінансових злочинів ОТ «Райффайзен Банк» проводилась перевірка по кейсу ОСОБА_1 по кредитній та дебетовій картках, якою встановлено, що до управління 22 жовтня 2024 року надійшов запит від ОСОБА_1 про намір останньої провести операцію на ОЛХ (продати), ніби служба підтримки повідомила, що останній треба актуалізувати дані, щоб провести наступні операції та підключилися дистанційно до телефону і вчиняли операції, оформили кредитну карту і переказували кошти з її телефону дистанційно. На підтвердження проведеної перевірки представник АТ «Райффайзен Банк» надав суду аудіозапис телефонної розмови клієнта ОСОБА_1 з оператором Констант Центру.
За наслідками прослуховування судом наданого аудіозапису встановлено, що в ході розмови з оператором ОСОБА_4 та ОСОБА_1 клієнт повідомила, що перейшла за посиланням в ОЛХ та за допомогою програми AnyDesk, надала доступ до керування пристроєм третім особам, які отримавши доступ до «Райффайзен Онлайн», здійснили оформлення кредитної картки та переказали кошти на картки інших банків.
Таким чином, клієнт перейшла за посиланням в ОЛХ та за допомогою програми AnyDesk надала доступ до керування пристроєм третім особам, які отримавши доступ до РО клієнта здійснили оформлення кредитної картки та переказали кошти з кредитної картки в сумі 43 000 грн (з комісією 44 290 грн) та з зарплатної картки в сумі 4 400 грн на картки інших банків, в т.ч. АТ «Райффайзен Банк».
З`ясовуючи характер спірних правовідносин, норма матеріального права, які регулюються такі спірні правовідносини, та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що через особисту недбалість ОСОБА_1 перейшла за фішинговим посиланням, чим свідомо і грубо порушила вимоги Правил банківського обслуговування фізичних осіб в АТ «Райффайзен Банк», що підтверджується відомостями, які зазначені самою позивачкою ОСОБА_1 в заяві від 09 грудня 2024 року та Витязі з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12024041680001202, копії яких знаходиться в матеріалах справи. Вказані дії позивача не можна розцінювати як такі, які можна очікувати від добросовісного, уважного та пильного користувача для унеможливлення несанкціонованого доступу шахраїв до коштів клієнтів банку. Всі зазначені в позовній заяві операції з грошовими коштами ОСОБА_1 стали можливими в тому числі завдяки безпосереднім діям останньої (вхід в систему «Райффайзен онлайн» шляхом вводусвого логіну та паролю в своєму смартфоні, замовлення послуги з наданняспоживчого кредиту, обрання суми та періоду користування коштами, підтвердженняознайомлення з паспортом продукту, кредитним договором та додатками до нього,укладення електронного договору після ознайомлення з його змістом, наданнядоступу до цієї системи стороннім особам, що категорично заборонено, накладеннясвого електронного цифрового підпису на договорі та ін.). Саме ОСОБА_1 своїми подальшими необережними діями сприяла незаконному використанню її даними шахраями через надання доступу в додаток «РайффайзенОнлайн» за логіном і паролем ОСОБА_1 , додатково останньою вхід було підтверджено ОТП-паролем, який відправлявся на її фінансовий номер. Операції через Додаток підтверджені ОТП-паролем, який було відправлено в ПУШ-повідомленні. Зазначене свідчить про те, що розпорядження коштами ОСОБА_1 було вчинено з використанням її власного фінансового телефону шляхом розголошення стороннім особам інформації про її персональні дані, наслідком чого стало списання коштів з її банківських рахунків.Єдиним власником кредитного рахунку є ОСОБА_1 . 
Суд першої інстанції вважав, що клієнтом не вжито заходів щодо запобігання втрати чи розкрадання даних картки, персональних даних або використання іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, тому відповідальність за операції, що проводилися несе тільки клієнт. Натиснувши кнопку «Підписати» та ввівши контрольний код, ОСОБА_1 було надано згоду на умови кредитування та електронно підписаний кредитний договір.
Суд першої інстанції вважав необгрунтованими вимоги позивача, адже переказ грошових коштів з банківських рахунків ОСОБА_1 відбувся внаслідок її необачної поведінки, ненадання належних та допустимих доказів на підтвердження порушення банком правил проведення розрахункових операцій в процесі переказу грошових коштів з її рахунку.
Колегія суддів не погоджується як зі встановленими фактичними обставинами справи, так і з такими висновками суду першої інстанції.
Колегія суддів, приймаючи повністю доводи скаржника, вважає, що твердження відповідача щодо розголошення позивачем персональних даних, без яких не можливо через систему захисту банку отримати доступ до персональних даних іншою особою, не підтверджені жодним належним та достатнім доказом, адже відповідачем як суду першої інстанції, так і при розгляді апеляційної скарги не надавались докази на спростування тверджень позивача, не проводилась документальна перевірка платіжних операцій, про які позивач повідомила відповідача, а також і не надала доказів проведення перевірки Службою Безпеки банку щодо наданої позивачем інформації. При цьому, як судом першої інстанції, так і апеляційним судом встановлено, що такі втручання в проведення операцій з грошовими коштами позивача, які, до того ж є як зарплатними виплатами, так і кредитними, з боку інших осіб мали місце із зазначенням прізвища особи, на карту якого ці кошти перераховані.
Колегія суддів відзначає, що у справах цієї категорії спорів саме банк повинен доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними. Сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для настання несприятливих наслідків для споживача. 
Аналогічні висновки зробив Верховний Суд у постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 190/2037/23 (провадження № 61-12247св24).
Колегія суддів погоджується із доводами скаржника, що саме на відповідача в цьому випадку покладається відповідальність за вчинення з рахунками клієнтів несанкціонованих дій сторонніми особами, оскільки сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, про що наголошує відповідач у своєму відзиві на апеляційну скаргу, як і перехід позивачем за фішинговим посиланням, як про це також зазначено відповідачем, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач ОСОБА_1 своїми діями чи бездіяльністю сприяла незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, що не спростовано відповідачем при розгляді апеляційної скарги ОСОБА_1 .
Крім того, колегія суддів вважає, що скаржник при переході за таким посиланням не знала та не могла знати про настання відповідних наслідків, будучи безпосередньо переконаною, що обслуговується банком належним чином. Однак, відповідач не надав письмового підтвердження, що при здійсненні спірних операцій по рахунках позивача, ним було відправлено саме на фінансовий номер позивача відповідне повідомлення про таке списання та надання заявки про укладання кредитного договору.
Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції помилково вважав доведеним, що саме ОСОБА_1 висловила свою волю та надала третім особам доступ до свого фінансового номеру та персональних банківських даних, враховуючи, що відповідачем як суду першої інстанції, так і при розгляді апеляційної скарги ОСОБА_1 не надавалось будь-яких письмових доказів щодо покрокового здійснення такого вводу даних в онлайн-систему банкінгу відповідача, щоб надавало можливість прослідукати дії та здійснення операцій як банком, так і користувачем.
За змістом статей 316-320, 321, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності.
За приписами ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.
Згідно з частиною третьою цієї статті, Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.
Відповідно до ч. 3 ст. 1068 ЦК України банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.
Нормою частини першої статті 1071 ЦК України передбачено, що банк може списувати кошти з рахунка на підставі розпорядження клієнта.
Положенням ст. 1073 ЦК України встановлено, що у випадку несвоєчасного зарахування коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта, сплатити відсотки та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Відповідальність надавачів платіжних послуг під час виконання платіжних операцій передбачена статтею 86 Закону України «Про платіжні послуги».
Так, згідно з частиною першою цієї статті, надавач платіжних послуг несе відповідальність перед користувачами за невиконання або неналежне виконання платіжних операцій відповідно до закону та умов укладених між ними договорів, якщо недоведе, що платіжні операції виконані цим надавачем платіжних послуг належним чином.
Надавачі платіжних послуг несуть відповідальність, визначену цим Законом, за виконання помилкової, неакцептованої платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених цим Законом строків (частина 2 статті).
Користувачі мають право на відшкодування в судовому порядку шкоди, заподіяної надавачем платіжних послуг внаслідок помилкової, неналежної, неакцептованої платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених цим Законом строків.
Надавач платіжних послуг у разі виконання помилкової, неналежної, неакцептованої платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених цим Законом строків зобов`язаний на запит користувача, якого він обслуговує, невідкладно вжити заходів для отримання всієї наявної у надавача платіжних послуг інформації про платіжну операцію та надати її користувачу без стягнення плати.
Згідно з частиною восьмою цієї статті, надавачі платіжних послуг несуть відповідальність перед користувачами за помилкові платіжні операції, у тому числі за виконання помилкової платіжної операції на рахунок неналежного отримувача, помилкової платіжної операції з рахунку неналежного платника, платіжної операції з рахунку платника без законних підстав або внаслідок інших помилок надавача платіжних послуг.
Частиною 12 цієї статті передбачено, що надавачі платіжних послуг, що обслуговують платників, несуть перед ними відповідальність за неакцептованими платіжними операціями. У разі виконання неакцептованої платіжної операції надавач платіжних послуг зобов`язаний негайно після виявлення факту виконання неакцептованої платіжної операції або після отримання повідомлення платника (залежно від того, що відбувалося раніше) повернути за рахунок власних коштів суму неакцептованої платіжної операції на рахунок платника, а також сплатити йому пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожний день від дня списання з рахунку платника коштів за неакцептованою платіжною операцією до дня повернення коштів на рахунок платника. Надавач платіжних послуг зобов`язаний також відшкодувати платнику суму утриманої/сплаченої неналежним платником комісійної винагороди за виконану неакцептовану платіжну операцію (за наявності такої комісійної винагороди).
Частиною 12 статті 38 Закону України «Про платіжні послуги» встановлено, що електронний платіжний засіб, що використовується в платіжній системі, має відповідати вимогам щодо захисту інформації, передбаченим правилами платіжної системи, з урахуванням вимог цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України. Відповідно до частини 20 цієї статті, користувач, якому наданий електронний платіжний засіб, зобов`язаний не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права; не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції.
Згідно зі статтею 67 цього Закону, надавачі платіжних послуг зобов`язані запровадити систему захисту інформації, що має забезпечувати безперервний захист інформації про виконання платіжних операцій та індивідуальної облікової інформації на всіх етапах її формування, обробки, передавання та зберігання.
Система захисту інформації має забезпечувати цілісність, конфіденційність, доступність та простежуваність інформації, що формується, обробляється, передається та зберігається під час виконання платіжних операцій, відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Національного банку України. Надавачі платіжних послуг зобов`язані виконувати встановлені законодавством вимоги щодо захисту інформації.
У разі виявлення порушень законодавства щодо захисту інформації, що містять ознаки вчинення злочину, надавачі платіжних послуг зобов`язані повідомити про це відповідні правоохоронні органи.
Працівники надавачів платіжних послуг зобов`язані виконувати вимоги законодавства щодо захисту інформації під час виконання платіжних операцій, зберігати таємницю надавача платіжних послуг (або іншу інформацію з обмеженим доступом) та підтримувати конфіденційність інформації, що використовується в системі захисту такої інформації, несуть відповідальність за неналежне використання та зберігання засобів захисту інформації, що використовуються під час виконання платіжних операцій, а також за розголошення персональних даних користувачів та інформації, що може бути віднесена до банківської таємниці чи таємниці надавача платіжних послуг, відповідно до законодавства.
Згідно з ч. 5 ст. 87 Закону України «Про платіжні послуги» до моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації відповідно до статті 38 цього Закону ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на платника. З моменту повідомлення платником емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неакцептованих/неналежних платіжних операцій та відповідальність покладаються на емітента.
Аналогічна норма міститься в п.140 Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженої Постановою Правління НБУ від 29 липня 2022 року № 164, згідно з якою до моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на користувача.
За приписами ч. 3 ст. 1092 ЦК України якщо порушення банком правил розрахункових операцій спричинило помилковий переказ банком грошових коштів, банк несе відповідальність відповідно до цього Кодексу та закону.
Колегія суддів, погоджуючись із доводами скаржника, зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про вчинення саме ОСОБА_1 дій щодо укладання з відповідачем кредитного договору від 18 жовтня 2024 року, прив`язавши цей факт до раніше аж на 3 роки до спірних подій, підписаної позивачем заяви про акцепт Публічної пропозиції/Угоди №CMDPI-1853837 від 07 жовтня 2021 року, яка підтверджує лише факт погодження позивача на надання послуг з відкриття та обслуговування банківських рахунків відповідачем. При цьому суд першої інстанції не врахував того, що позивач вже мав до спірних правовідносин рахунок у відповідача, відкритий нею на отримання заробітної плати.
Колегія суддів наголошує, що саме на відповідача покладається обов`язок доказування в цій категорії справ, яким не доведено обставин, які безспірно свідчать про те, що позивачка своїми діями висловила таку волю на укладання кредитного договору, списання коштів з банківських рахунків, відкритий на її ім`я, як і вчинили дії, чим сприяла незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Відповідачем не доведено доказами беззаперечного втручання позивача в проведення списання коштів з рахунків, відкритий на її ім`я, як і не надано достатніх переконливих доказів щодо укладення саме позивачем кредитного договору 18 жовтня 2024 року з відповідачем та використання кредитних коштів за таким договором..
Колегія суддів зазначає, що відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу, про що він зазначав і суду першої інстанції, визнається факт переходу позивача за фішинговим посилання на сайті ОЛХ та перерахування коштів з зарплатного рахунку позивача та рахунку, відкритого на ім`я позивача, на картку іншого банку іншій особі.
Так, 18 жовтня 2024 року в 17:50:05 здійснено переказ коштів з кредитної картки «100 днів» № 5120700020862149, яка відкрита на ім`я позивача ОСОБА_1 та закріплена за рахунком № НОМЕР_5 з лімітом 45000 грн, на картку іншого банку НОМЕР_7 в сумі 20 000 грн (з комісією 20 600 грн), метод підтвердження проведення платежу PUSH; 18 жовтня 2024 року в 17:50:47 переказ кошів з кредитної картки НОМЕР_6 на картку іншого банку НОМЕР_7 в сумі 20 000 грн (з комісією 20 600 грн), метод підтвердження проведення платежу PUSH; 18 жовтня 2024 року в 17:53:3 переказ кошів з кредитної картки НОМЕР_6 на картку іншого банку НОМЕР_7 в сумі 3 000 грн (з комісією 3 090 грн), метод підтвердження проведення платежу PUSH. Загальна сума переказаних коштів через РО з кредитної картки клієнта складає 43000 грн (з комісією 44 290 грн) (а.с.13-14).
З дебетової картки № 4149500164932413 позивача, на якій станом на 18 жовтня 2024 року на 17 год 00 хв. зберігалося 4514,60 грн, 18 жовтня 2024 року о 17:34 відбулося списання грошових коштів у сумі 4400 грн (а.с.8).
Зазначене підтверджується і відповідачем у даній справі, однак, не доведено, що саме позивач ініціювала такі перекази коштів, як і не доведено надання згоди та волевиявлення на укладання кредитного договору, а зворотнього матеріали справи не містять.
Колегія суддів відзначає, що позивачем повністю доведено порушення її майнових прав, а в даному випадку у даній категорії справ належним способом захисту буде зобов`язання відповідача відновити кошти на рахунку позивача, зарахувавши на відкриті рахунки позивача № НОМЕР_1 грошові кошти у розмірі 4400 грн, а на № НОМЕР_5 (картка НОМЕР_8 ) у розмірі 44 290 грн, тобто, разом із знятою комісією, припинивши нарахування відсотків за цим кредитним договором, адже встановлені обставини свідчать про порушення майнових прав позивача з боку відповідача саме шляхом неконтрольованого незаконного списання коштів з рахунків позивача без її на те згоди, що є відповідальністю відповідача перед позивачем.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. Пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Колегія суддів доходить висновку, враховуючи вищенаведені висновки Верховного Суду, що у даний правовідносинах належним та ефективним способом захисту є відновлення стану, який передував порушенню майнових прав позивача, тобто, зобов`язання відповідача зарахувати грошову суму у сумі 4400 грн на рахунок № НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 , та на рахунок № НОМЕР_5 грошові кошти у розмірі 44 290 грн, сплативши нараховані відсотки за період з 18 жовтня 2024 року та з припиненням нарахування відсотків на вказану суму. 
Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги повністю, які не спростовані відповідачем жодним достатнім, об`єктивний доказом.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, N 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. 
Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судам необхідно досліджувати кожний доказ, наданий сторонами, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»), при цьому жодна із сторін не повинна бути поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини. 
Так, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України», в п.48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін як на одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. 
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин, приймаючи доводи апеляційної скарги до уваги, враховуючи вище викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлені з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог позивача.
Разом з цим, на підставі ст. 141 ЦПК України, враховуючи результат перегляду рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне стягнути судовий збір за подання позову про захист прав споживачів з відповідача на користь держави у розмірі 1211,20 грн, оскільки, в силу ст. 22 ЗУ “Про захист прав споживачів”, позивач ОСОБА_1 є звільненою від такою сплати судового збору, а ст. 141 ЦПК України передбачено в такому випадку стягнення судового збору з відповідача на користь держави.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, –

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гусакова Оксана Борисівна — задовольнити.
Рішення Чечелівського районного суду м Дніпра від 06 жовтня 2025 року — скасувати та ухвалити нове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства “Райффайзен Банк” про відшкодування збитків — задовольнити.
Зобов`язати Акціонерного товариства “Райффайзен Банк” зарахувати грошову суму у розмірі 4400 грн на рахунок № НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 , та на рахунок № НОМЕР_5 , що відкритий на ім`я ОСОБА_1 , грошову суму у розмірі 44 290 грн, сплативши нараховані відсотки, починаючи з 18 жовтня 2024 року та з припиненням нарахування відсотків на вказану суму.
Стягнути з Акціонерного товариства “Райффайзен Банк” на користь держави судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Повний текст постанови складено “20” травня 2026 року.

Головуючий:          В.С. Городнича

Судді:           М.О. Макаров

М.М. Пищида