ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 квітня 2026 року 
м. Харків
справа № 552/2500/22 
провадження № 22-ц/818/2275/26 
Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді - Тичкової О.Ю.,
суддів колегії – Люшня А.І., Мальований Ю.М.
за участю секретаря судового засідання – Риндіч О.Б.
сторони справи:
позивачі - Новобаварська окружна прокуратура м. Харкова Харківської області в інтересах Харківської обласної адміністрації (Харківська обласна військова адміністрація), Державного агентства лісових ресурсів України 
відповідачі Харківська міська рада, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
треті особи на стороні позивача: Державне підприємство «Харківська лісова науково-дослідна станція», Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру 
треті особи на стороні відповідача: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Бистріцька Алла Петрівна
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харків апеляційні скарги Харківської міської ради, ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 21 травня 2024 року у складі судді Гримайло А.М.-,
ВСТАНОВИВ:
У червні 2022 року Новобаварська окружна прокуратура м. Харкова Харківської області в інтересах Харківської обласної адміністрації (Харківської обласної військової адміністрації), Державного агентства лісових ресурсів України звернулася до суду з позовом до Харківської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Державне підприємство «Харківська лісова науково-дослідна станція», Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Бистріцька А. П., про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсними державного акта на право власності на земельну ділянку та договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування державної реєстрації та повернення земельної ділянки.
В обґрунтування позову зазначено, що рішенням Харківської міської ради від 20 червня 2008 року № 166/08 ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проєкту відведення земельної ділянки площею орієнтовно 1 000,0 кв. м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на АДРЕСА_1 , після чого КП «Міськпроєкт» розроблено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, і земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 6310137200:13:001:0172. 
Рішенням Харківської міської ради від 10 вересня 2008 року № 238/08 затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та передано ОСОБА_1 в приватну власність земельну ділянку площею 0,1 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
На підставі вказаного рішення на ім`я ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 619254, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди за № 510967100059 від 10 червня 2009 року, кадастровий номер земельної ділянки 6310137200:13:001:0172. 
Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06 серпня 2009 року ОСОБА_4 , діючи від імені ОСОБА_1 за довіреністю, передала у власність покупцю ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером 6310137200:13:001:0172.
На підставі зазначеного договору купівлі-продажу та державного акта на право власності на земельну ділянку приватний нотаріус Ємець І. О. як державний реєстратор прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 36319546 від 26 липня 2017 року, та за номером 21569336 здійснила запис про право власності щодо реєстрації речового права на земельну ділянку з кадастровим номером 6310137200:13:001:0172 за ОСОБА_2 .
Згідно з планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» та інформаціями Харківського державного проектно-вишукувального інституту агромеліорації і лісового господарства «Харківдіпагроліс» від 20 лютого 2014 року, ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» від 22 листопада 2013 року, ДП ««Харківська лісова науково-дослідна станція» від 22 листопада 2013 року, ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» від 26 листопада 2021 року № 349/02 межі спірної земельної ділянки на час її відведення в приватну власність перетиналися з межами 341 кварталу Дергачівського лісництва Данилівського дослідного державного лісгоспу.
З інформації державного проектно-вишукувального інституту агромеліорації і лісового господарства «Харківдіпагроліс» від 20 лютого 2014 року № А-10-50 відомо, що відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування Данилівського дослідного держлісгоспу більша частина земельної ділянки з кадастровим номером 6310137200:13:001:0172 вкрита лісовими насадженнями (площа лісових насаджень становить 0,08285 га) та відноситься до земель державної власності лісогосподарського призначення, при цьому вилучення земельних лісових ділянок з постійного користування Данилівського дослідного держлісгоспу, розроблення проєкту відведення земельної ділянки, цільове призначення якої змінюється, його погодження та затвердження не проводилось 
Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 21 травня 2024 року позов Новобаварської окружної прокуратури м. Харкова Харківської області в інтересах Харківської обласної адміністрації, Державного агентства лісових ресурсів України задоволено частково. 
Зобов`язано ОСОБА_2 повернути у власність держави в особі Харківської обласної державної адміністрації (Харківської обласної військової адміністрації) земельну ділянку з кадастровим номером 6310137200:13:001:0172, розташовану на АДРЕСА_1 .
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду мотивоване тим, що позовні вимоги про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акта на право власності на землю, визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 6310137200:13:001:0172 шляхом скасування кадастрового номера та перенесення відомостей про неї до архівного шару даних геоінформаційної системи є неналежними та неефективними способами захисту, а тому задоволенню не підлягають. В матеріалах справи немає належних і допустимих доказів того, що особи, за захистом інтересів яких звернувся прокурор (Державне агентство лісових ресурсів України), знали або мали можливість дізнатися про порушення їх прав. Зайняття спірної земельної ділянки з порушенням норм ЗК України і ЛК України має розглядатись як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки. Заявлений прокурором позов про повернення земельної ділянки слід розглядати як негаторний позов, який може бути пред`явлений позивачем упродовж усього часу, поки існує відповідне правопорушення, підстав застосування до спірних правовідносин строку позовної давності не вбачається.
Не погодившись з рішенням суду заступник керівника Харківської обласної прокуратури Кравченко А.Г. подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просило рішення в частині відмови у задоволені позовних вимог скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом зроблено хибний висновок про те, що заявлені позовні вимоги про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акту на право власності на землю, визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельної ділянки, скасування державної реєстрації земельньної ділянки не відповідають ефективним способам правового захисту та задоволенню не підлягають. Так, вимога про витребування земельної ділянки (віндикаційний позов) не може бути застосована прокурором або позивачем за даним позовом та зазначена судова практика Великої палати Верховного суду не є релевантною до обставин даного позову. Зауважив, що частина спірної земельної ділянки є власністю держави в особі Харківської обласної державної адміністрації. Витребування індивідуально-невизначеного майна, яким у даному випадку є частина земельної ділянки площею не відповідає змісту віндикаційного позову. Власник (користувач) земельної ділянки може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини та вимагаючи повернути таку ділянку. Обраний спосіб захисту в даному випадку спрямований на поновлення порушених прав держави. Зайняття земельної ділянки лісового фонду з порушенням положень Земельного та Лісового кодексів України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. Зазначив, що вимоги про визнання незаконним і скасування рішення Харківської міської ради про передачу у власність спірної земельної ділянки, а також визнання недійсним виданого на підставі цього рішення державного акта, відповідають критерію правомірності та ефективності обраного способу захисту порушеного права.
Харківська міська рада в апеляційній скарзі просить скасувати рішення у частині задоволених позовних вимог та ухвалити у цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Прокурором у позові заявлено вимогу не про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов), а про зобов`язання повернути земельну ділянку лісогосподарського призначення, тобто прокурором поданий негаторний позов, ще не є належним та ефективним способом правового захисту. Віндикаційні позови держави в особі органів державної влади поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. 
В апеляційній скарзі адвокат Сайтарли А.П. просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Зазначила, що ОСОБА_2 є останнім набувачем спірної земельної ділянки, яку вона набула у власність на підставі договору купівлі-продажу. За таких обставин належним способом захисту порушених прав у даних правовідносинах є звернення до суду з віндикаційним позовом про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. Разом із цим, прокурор звернувся до суду з негаторним позовом, що не відповідає належному способу захисту, та є самостійною підставою для відмови у задоволені позову.
Постановою Харківського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року апеляційні скарги Харківської обласної прокуратури, Харківської міської ради, ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 21.05.2024 змінено. Витребувано у ОСОБА_2 у власність держави в особі Харківської обласної державної адміністрації земельну ділянку з кадастровим номером 6310137200:13:001:0172, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . В іншій частині рішення залишено без змін.
Рішення обґрунтовано тим, що у цій справі мета позивача – прокурора спрямована на відновлення власником володіння спірною земельною ділянкою. Тому належним і ефективним способом захисту порушеного права власника є витребування спірної земельної ділянки, яка вибула з його власності поза його волею. Виходячи з мети позову, який заявив прокурор і підстав заявленого позову, вимогу зобов`язати ОСОБА_2 повернути у власність держави в особі Харківської обласної державної адміністрації (Харківської обласної військової адміністрації) спірну земельну ділянку з кадастровим номером 6310137200:13:001:0172 слід розуміти як вимогу про витребування спірної ділянки з володіння ОСОБА_2 на користь власника. Суд визнав поведінку кінцевого набувача як недобросовісну, оскільки ОСОБА_2 в силу об`єктивних, видимих природних властивостей спірної земельної ділянки (наявність лісових насаджень), проявивши розумну обачність, могла та повинна були знати про те, що ця ділянка належить до земель лісогосподарського призначення, тобто не може бути призначеною для будівництва й обслуговування житлового будинку. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що особи, за захистом інтересів яких звернувся прокурор (Державне агентство лісових ресурсів України), знали або мали можливість дізнатися про порушення їх прав. Крім того, зайняття спірної земельної ділянки з порушенням норм ЗК України і ЛК України має розглядатись як пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У цьому випадку дійсно правопорушення, об`єктивну сторону якого складає протиправне зайняття спірної земельної ділянки, яка перебуває у державній власності, має триваючий характер, а тому позовна давність не починає свій перебіг, внаслідок чого немає підстав для застосування на підставі заяви про застосування наслідок спливу позовної давності, які визначені у частині четвертій статті 267 ЦК України у вигляді відмови у задоволення позову. Оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем упродовж усього часу, поки існує відповідне правопорушення.
Постановою Верховного Суду від 10 грудня 2025 року касаційні скарги Харківської міської ради, ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 задоволено частково.
Постанову Харківського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року у частині позовних вимог про повернення земельної ділянки скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Рішення обгрунтовано тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що по своїй суті пред`явлений позов прокурора є віндикаційним (статті 387–388 ЦК України), тоді як позивач на обґрунтування позовних вимог посилався на статтю 391 ЦК України, тобто звертався з негаторним позовом. З огляду на зазначене судом апеляційної інстанції застосовані норми матеріального права, які не підлягали застосуванню до спірних правовідносин (статті 387–388 ЦК України) та вихід за межі заявлених вимог. Самостійна зміна судом правових підстав звернення прокурора з позовом до суду суттєво впливає на застосування інституту позовної давності, оскільки негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав. 
Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Апеляційна скарга заступника керівника Харківської обласної прокуратури Кравченка А.Г. вже була предметом розгляду суду апеляційної інстанції та вирішена постановою Харківського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року, у зв`язку з чим підстави для її повторного розгляду в межах повторного апеляційного перегляду справи відсутні.
Рішення переглядається лише у межах доводів апеляційних скарг Харківської міської ради та ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 в частині позовних вимог про повернення земельної ділянки. В іншій частині не переглядається. 
Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційні скарги Харківської міської ради та Сайтарли Антона Петровича, який діє в інтересах ОСОБА_2 скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи рішенням Харківської міської ради від 20 червня 2008 року № 166/08 ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проєкту відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1 000,0 кв. м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 182-183).
КП «Міськпроєкт» Головного управління містобудування, архітектури та земельних відносин Харківської міської ради розробило проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 , і земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 6310137200:13:001:0172 (т.1 а.с. 178-183).
05 вересня 2008 року Управління культури і туризму Харківської обласної державної адміністрації надало ОСОБА_1 висновок, згідно з яким погодило проєкт відведення зазначеної земельної ділянки загальною площею 0,1000 га (т.1 а.с.208).
08 вересня 2008 року Харківська обласна санітарно-епідеміологічна станція МОЗ України надала висновок за матеріалами проєкту відведення земельної ділянки ОСОБА_1 , згідно з яким за результатами державної санітарно-епідеміологічної експертизи проєкт відповідає вимогам діючого санітарного законодавства України та погоджується, при внесенні змін до нормативного документа щодо сфери застосування, умов застосування експертизи висновок втрачає силу (т.1 а.с. 203).
08 вересня 2008 року Управління містобудування та архітектури Харківської міської ради надало висновок за матеріалами проєкту відведення земельної ділянки ОСОБА_1 на АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд у Ленінському районі
м. Харкова, згідно з яким Управління погодило проєкт відведення зазначеної земельної ділянки, загальною площею 0,1000 га (т.1 а.с. 201).
09 вересня 2008 року Управлінням земельних ресурсів у місті Харкові зроблено висновок за матеріалами проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 на АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, згідно з яким Управління погодило проєкт відведення зазначеної земельної ділянки, загальною площею 0,1000 га, зазначивши, що земельна ділянка має обмеження, обтяження у виді зміни цільового використання (т.1 а.с. 202).
09 вересня 2008 року Державне управління охорони навколишнього природного середовища в Харківській області зробило висновок за матеріалами проєкту відведення земельної ділянки ОСОБА_1 , згідно
з яким Управління погодило проєкт відведення зазначеної земельної ділянки, загальною площею 0,1000 га, з вимогами про захист земель від несприятливих природних та техногенних процесів, недопущення знесення зелених насаджень, дотримання природоохоронного законодавства, недопущення забруднення та засмічення земель, у разі порушення яких висновок є недійсним (т.1 а.с. 205-206).
Згідно з висновком наукової археологічної експертизи ДП «Слобідська археологічна служба» ДП «Науково-дослідний центр «Охоронна археологічна служба України» надано дозвіл на використання земельної ділянки для вказаних цілей у зв`язку з відсутністю археологічних об`єктів та історичного культурного шару на всій площі ділянки (т.1 а.с. 207).
Рішенням Харківської міської ради від 10 вересня 2008 року № 238/08 затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та передано ОСОБА_1 у приватну власність земельну ділянку площею 0,1 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 209-210).
На підставі рішення Харківської міської ради від 10 вересня 2008 року
№ 238/08 на ім`я ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 618254, кадастровий номер земельної ділянки 6310137200:13:001:0172 (т.1 а.с.213-214).
Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06 серпня
2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Бистрицькою А. П.,
ОСОБА_4 , діючи від імені ОСОБА_1 за довіреністю, передала
у власність покупцю ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером 6310137200:13:001:0172 (т.1 а.с. 215-216).
На підставі зазначеного договору купівлі-продажу земельної ділянки та державного акта на право власності на земельну ділянку приватний нотаріус Ємець І. О. прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 36319546 від 26 липня 2017 року, та за номером 21569336 здійснила запис про право власності щодо реєстрації речового права на земельну ділянку з кадастровим номером 6310137200:13:001:0172 за
ОСОБА_2 (т.1 а.с. 218-221).
Згідно з протоколом другої технічної наради за підсумками польових лісовпорядних робіт, виконаних в Данилівському держлісгоспі Харківської області, і основні положення проєкту організації і розвитку лісового господарства на ревізійний період 2004-2013 роки, за результатами топографо-геодезичної зйомки на межі лісового масиву Данилівського дослідного держлісгоспу (квартал № 341 Дергачівського лісництва), яка проведена Харківським державним проєктно-вишукувальним інститутом агромеліорації і лісового господарства «Харківдіпроагроліс» 20 лютого
2014 року, встановлено, що більша частина земельної ділянки, що передана
у приватну власність (кадастровий номер 6310137200:13:001:0172, АДРЕСА_1 ), а саме площею 0,08285 га, перебуває у кварталі № НОМЕР_1 виділ НОМЕР_2 Дергачівського лісництва Данилівського дослідного держлісгоспу,
а тому відбулося з порушенням норм законодавства України, без дотримання порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (т.1 а.с. 148-149).
Як відомо з листів ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» від
22 листопада 2013 року, від 10 грудня 2013 року спірна земельна ділянка повністю входить у межі кварталу № 341 Дергачівського лісництва Данилівського лісгоспу (т.1 а.с. 157-159).
З інформації ГУ Держземагентства від 11 грудня 2013 року
№ 10-20-6-13408/0/9-13 відомо, що всупереч нормам ЗК України, Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», Методики проведення державної експертизи землевпорядної документації, затвердженої наказом Держкомзему України від 03 грудня 2004 року № 391, проведення державної експертизи землевпорядної документації на замовлення ОСОБА_1 не здійснювалося (т.1 а.с. 141).
З листа Харківського державного проєктно-вишукувального інституту агромеліорації і лісового господарства «Харківдіпроагроліс» від 30 січня
2014 року відомо, що частина спірної земельної ділянки, а саме
площею 0,08285 га, розташована на території кварталу АДРЕСА_2 (т.1 а.с. 176).
11 листопада 2021 року Кабінет Міністрів України листом №36493/0/2-21 повідомив, що рішення про погодження зміни цільового призначення, вилучення
з постійного користування ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» (Данилівського дослідного державного лісгоспу) земельної ділянки із кадастровим номером 6310137200:13:001:0172 не приймалось (т.1 а.с. 138).
Згідно з інформацією Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 02 грудня 2021 року відомостей щодо погодження Харківською обласною державною адміністрацією зміни цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером 6310137200:13:001:0172 та вилучення її
з постійного користування ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» немає; цільове призначення зазначеної земельної ділянки – для будівництва
та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); зміна цільового призначення земельної ділянки не проводилась; у відділі у м. Харкові ГУ Держгеокадастру не обліковуються правовстановлювальні документи на право власності або користування земельною ділянкою лісогосподарських підприємств на території м. Харкова, також немає картографічних та інших матеріалів щодо місця розташування земель вказаного лісогосподарського підприємства на території м. Харкова (т.1 а.с. 141).
З інформації ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» від
23 грудня 2021 року відомо, що земельна ділянка з кадастровим номером 6310137200:13:001:0172 частково розташована в межах кварталу 341 Дергачівського лісництва ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція», рішення органів державної влади та місцевого самоврядування з питань вилучення, обміну, припинення права постійного користування не надходили (т.1 а.с. 163-175).
З листа №12-12/185-22 ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» від 12 січня
2022 року відомо, що погодження на вилучення з постійного користування
ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» земельної ділянки лісогосподарського призначення, розташованої в межах кварталу 341 Дергачівського лісництва, Держлісагентство не надавало (т.1 а.с. 147).
Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України «Про прокуратуру» право подання апеляційної чи касаційної скарги на судове рішення в цивільній, адміністративній, господарській справі надається прокурору, який брав участь у судовому розгляді, а також незалежно від участі в розгляді справи прокурору вищого рівня: Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам обласних та окружних прокуратур, першим заступникам та заступникам керівників обласних прокуратур.
Суд зазначає, що відповідно до статті 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
У цій справі прокурор, посилаючись на те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісового фонду, зокрема, просив повернути спірну земельну ділянку. Тобто прокурор заявив негаторний позов.
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частин першої і третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який
є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від
11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18).
Способи захисту цивільного права чи інтересу – це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від
22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14)).
Статтею 19 ЗК України встановлено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема, визначено землі лісогосподарського призначення.
Відповідно до частин 1,2 статті 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.
Згідно із статтею 55 ЗК України до земель лісового фонду належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісового фонду не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.
Стаття 56 ЗК України визначає, що землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальні та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення. Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються у постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям у яких строщено спеціальні підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом (статтею 57 ЗК України).
Згідно з частинами 1, 2 статті 84 ЗК України у державній власності перебувають всі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.
Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону.
Пунктом "ґ" частини 4 вказаної норми законодавства встановлено, що до земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать, зокрема, землі лісового фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (частина друга статті 1 ЛК України).
В Україні ліси та землі лісогосподарського призначення є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.
Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави (частина третя статті 1 ЛК України).
Статтею 8 ЛК України визначено, що у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.
Згідно зі статтею 10 ЛК України ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності; суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України.
Відповідно до статті 12 ЛК України громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів; ця площа може бути збільшена
в разі успадкування лісів згідно із законом; громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність
у встановленому порядку земельних ділянках деградованих
і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі; ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб.
В порядку статті 12 ЛК України громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею 5 гектарів. Ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом.
Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 27 ЛК України до повноважень Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин віднесено передачу у власність, надання у постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею більш як 1 гектар, що перебувають у державній власності.
Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 31 ЛК України до повноважень обласних державних адміністрацій віднесено передання у власність, надання у постійне користування для не лісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею до 1 гектара, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах обласного значення та припиняють права користування ними.
Відповідно до статті 52 ЛК України документація державного лісового кадастру ведеться органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства на основі державного земельного кадастру, матеріалів лісовпорядкування, інвентаризації, обстежень та обліку лісів окремо по власниках лісів і постійних лісокористувачах на підставі: 1) матеріалів лісовпорядкування; 2) рішень про передачу у власність, надання в постійне користування земельних лісових ділянок, їх вилучення (викуп),зміну поділу лісів на категорії залежно від основних виконуваних ними функцій; 3) актів огляду місць заготівлі деревини, інших продуктів лісу та використання корисних властивостей лісів; 4) актів технічного приймання лісових культур; 5) актів переведення не вкритих лісовою рослинністю земель у вкриті лісовою рослинністю землі; 6) актів обстеження в разі зміни категорій земель у результаті господарської діяльності, стихійних явищ та інших факторів.
В силу частини 1 та частини 3 статті 57 ЛК України зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до ЗК України. Зміна цільового призначення земельних лісових ділянок здійснюється за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища.
Згідно із частинами 1,2 статті 103 ЛК України спори з питань охорони, захисту, використання та відтворення лісів вирішуються в установленому порядку органами місцевого самоврядування, органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища, судами. Виключно судом вирішуються спори з питань володіння, користування і розпоряджання лісами, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб.
Відповідно до пункту 5 розділу VIII "Прикінцеві положення" ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово - картографічні матеріали лісовпорядкування.
Згідно з нормами статей 181-184, 202-204 ЗК України, Закону України "Про Державний земельний кадастр" та Закону України "Про землеустрій" дані державного земельного кадастру - це документальне підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів за категоріями земель, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації.
Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аєрознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами.
Системний аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку про те, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 розділу VIII "Прикінцеві положення" ЛК України.
Зазначене узгоджується з правовими висновками Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду висловлених у постановах від 30 січня 2018 року справа №707/2192/15-ц, від 19 вересня 2018 року справа № 362/6014/16-ц.
Отже, право постійного користування Данилівського дослідного держлісгоспу на земельні лісові ділянки, у тому числі на частину спірної земельну ділянку, яка відноситься до земель лісового фонду, підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування Данилівського дослідного держлісгоспу.
Згідно з ч.1 ст.92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Рішень щодо вилучення земель лісогосподарського призначення Дергачівського лісництва Данилівського держлісгоспу на території Холодногірського (Ленінського) району м. Харкова та зміну їх цільового призначення в порядку ст.ст.20, 116, 149 Земельного Кодексу України, ст.57 Лісового кодексу України до теперішнього часу уповноваженими органами виконавчої ради не приймалось.
Відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування
Данилівського дослідного держлісгоспу на території Ленінського району м. Харкова знаходяться земельні лісові ділянки кварталів 310-341 Дергачівського лісництва - землі лісогосподарського призначення.
У справі, яка переглядається, суди встановили, що спірна земельна ділянки к.д. №6310137200:13:001:0172, яка передана у приватну у власність ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ., повністю входить на землі лісогосподарського призначення у межах кварталу № 341, що перебувають у постійному користуванні ДП «Харківська лісова наукова-дослідна станція».
Пред`являючи позов, а також під час розгляду справи прокурор посилався на те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісового фонду, і на те, що пред`явлення негаторного позову є належним способом захисту.
Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387, 388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод
у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов). Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння. Негаторний позов – це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно
у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня
2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89)). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном
у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо така особа не набула права власності. Водночас ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем такого майна, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 65–67)).
Фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на нерухоме майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. Інакше кажучи, зайняття земельної ділянки, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цією ділянкою. У таких випадках її власник має право вимагати усунення цих перешкод (постанова Великої Палати Верховного Суду від
23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 70–71)).
Заволодіння земельними ділянками є неможливим лише в разі, якщо на такі ділянки в принципі, за жодних умов, не може виникнути право власності. Якщо ж закон допускає набуття права власності на земельні ділянки, але обмежує їх використання лише з певною метою, то передання ділянок
з порушенням такого обмеження може свідчити про те, що право власності порушника на земельну ділянку не виникло, але не свідчить про неможливість заволодіння (зокрема неправомірного) земельною ділянкою.
З урахуванням наведеного визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном.
Метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі норм яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника – позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у щодо нерухомого майна таке введення полягає
у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно (близькі за змістом висновки викладені
у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89), від 07 листопада 2018 року у справах
№ 488/5027/14-ц (пункт 95) і № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 114, 142), від 28 листопада
2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 67), від 30 червня 2020 року
у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16 лютого 2021 року у справі
№ 910/2861/18 (пункт 100), від 23 листопада 2021 року у справі
№ 359/3373/16-ц (пункт 146), від 14 грудня 2021 року у справі
№ 344/16879/15-ц, від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 37)).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово робила висновки, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення
з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 07 листопада 2018 року
у справі № 488/5027/14-ц, від 23 листопада 2021 року у справі
№ 359/3373/16-ц).
Держава, в інтересах якої прокурор звернувся до суду, не є володільцем спірних земельних ділянок, але як власник має право володіння нею (частина перша статті 317 ЦК України). Тому права держави підлягають захисту шляхом витребування такої ділянки з володіння кінцевого набувача. Статус володільця у держави буде відновлений у разі задоволення вимог про витребування на її користь спірної земельної ділянки та внесення до відповідного державного реєстру запису про право власності держави на цю ділянку.
У справі, яка переглядається, держава, в інтересах якої прокурор звернувся до суду, не є володільцем спірної земельної ділянки, але як власник має право володіння ними (частина перша статті 317 ЦК України). Тому може просити про захист цього права шляхом витребування такої ділянки з володіння кінцевого набувача. Статус володільця у держави буде відновлений у разі задоволення вимог у частині витребування на її користь спірної земельної ділянки та внесення до відповідного державного реєстру запису про право власності держави на цю ділянку.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц виснувала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19, від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18 зазначала, що у процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким чином, під час вирішення спору суд у межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того,
з огляду на положення ЦПК України така функціональність суду має імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.
Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, керуючись фактами, установленими під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу «jura novit curia».
Проте застосування принципу «jura novit curia» не є безмежним, оскільки, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації.
Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів – зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
Предмет позову – це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову – це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Правові підстави позову – це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви (частина третя статті 49 ЦПК України).
Зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову – це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.
Визначення (зміна) предмета, підстав позову у спорі – це право, яке належить позивачу. Водночас установлення обґрунтованості позову – це обов`язок суду, який здійснюється під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Тобто суд не вправі відмовляти у відкритті провадженняу справі з тих підстав, що по суті позов необґрунтований та має заявлятися з використанням іншого способу захисту в порядку іншого судочинства.
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 229/1026/21 (провадження № 14-205цс21).
У рішенні ЄСПЛ від 14 січня 2021 року (скарга № 25531/12) у справі «Гусєв проти України» констатовано порушення права на справедливий суд через зміну судом правової кваліфікації позову, що призвело до відмови в його задоволенні. Європейський суд з прав людини вказав на відсутність чітких підстав для зміни правової кваліфікації позову апеляційним судом. До того ж внаслідок перекваліфікації в позові було відмовлено. Заявнику безпідставно не надали можливості подати відповідні докази та аргументи з огляду на зміну правової кваліфікації. Такі дії суду суперечать вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо: справедливості цивільного провадження; принципу змагальності судового процесу.
Тому в контексті обставин цієї справи та заявлених позовних вимог належним (правомірним) способом захисту може бути позов речово-правового характеру, зокрема віндикаційний позов про витребування земельної ділянки, що належить на праві постійного користування Дергачівського лісництва ДП «Харківська лісова наукова-дослідна станція», повністю входить у межі кварталу № 341 Дергачівського лісництва Данилівського лісгоспу, що знаходиться у власності ОСОБА_2 .
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції не враховує пояснення представника Харківської обласної прокуратури про те, що дійсним наміром при зверненні до суду з негаторним позовом у цій справі було повернення Земельної ділянки у власність держави та вважає, що підстави для самостійної перекваліфікації судом підстав заявленого у дійсній справі позову відсутні. 
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18). 
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
У зв`язку з тим, що обраний позивачем спосіб захисту не є належним та ефективним, що саме по собі є достатньою підставою для відмови в позові.
Таким чином у задоволені позову прокурора у дійсній справі належить відмовити. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до пунктів 3,4 ч. 1, ч.4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та ( або) резолютивної частини.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи апеляційних скарг спростовують висновки суду, а тому апеляційні скарги Харківської міської ради та ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 слід задовольнити , а рішення - скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Оскільки апеляційні скарги задоволені, тому належить стягнути з Харківської обласної прокуратури на користь ОСОБА_2 судовий збір сплачений в суді апеляційної інстанції у розмірі 2977,20 грн та на користь Харківської міської ради судовий збір сплачений в суді апеляційної інстанції у розмірі 3721,15 грн .
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційні скарги Харківської міської ради та ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 – задовольнити.
Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 21 травня 2024 року в частині задоволення позову про зобов`язання повернути земельну ділянк- скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення. 
У задоволенні позовних вимог Новобаварської окружної прокуратури м. Харкова Харківської області в інтересах Харківської обласної адміністрації (Харківська обласна військова адміністрація), Державного агентства лісових ресурсів України про зобов`язання повернути земельну ділянку з кадастровим номером 6310137200:13:001:017, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 відмовити.
Стягнути з Харківської обласної прокуратури на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2977 (дві тисячі дев`ятсот сімдесят сім) грн 20 коп.
Стягнути з Харківської обласної прокуратури на користь Харківської міської ради судовий збір у розмірі 3721 (три тисячі сімсот двадцять одну) грн 15 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий          О. Ю. Тичкова

Судді           А.І. Люшня

Ю.М.Мальований