Номер провадження: 22-ц/813/2448/26 
Справа № 522/15212/19
Головуючий у першій інстанції Ковтун Ю.І.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.05.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:
Сєвєрової Є.С. (суддя-доповідач), 
Вадовської Л.М., Лозко Ю.П., 
за участю секретаря Малюти Ю.С., 
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 , яка діє особисто та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , 
третя особа - Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє особисто та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2025 року у складі судді Ковтун Ю.І.,
встановив:
2. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2019 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , яка діє особисто та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 , третя особа Орган опіки та піклування в особі Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, у якому з рахуванням уточнень,
просила суд:
- припинити право власності ОСОБА_2 на 1/3 та на 1/12 частки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 62,3 кв.м., припинити право власності малолітнього ОСОБА_3 на 1/12 частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 62,3 кв.м., визнавши право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 62,3 кв.м. за ОСОБА_1 в цілому;
- у рахунок компенсації, належної до виплати відповідачам, припинити право власності ОСОБА_1 на 1/4 частку квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 58,7 кв.м., житловою - 17,1 кв.м., 1/4 частку квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 143,4 кв.м, житлової - 80,4 кв.м.; 1/8 частку садового будинку АДРЕСА_4 ; 1/4 частку земельної ділянки пл. 0,120 га, що розташована на території Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області за межами населених пунктів, яка надана для індивідуального садівництва, визнавши в цілому право власності на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 143,4 кв.м, житлової - 80,4 кв.м.; квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 58,7 кв.м., житловою - 17,1 кв.м.. загальною площею 62,3 кв.м.; садовий будинок АДРЕСА_4 ; земельну ділянки пл. 0,120 га, що розташована на території Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області за межами населених пунктів, яка надана для індивідуального садівництва за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (по 1/2 частці кожному відповідачу);
- у рахунок компенсації, належної до виплати позивачці за припинення її права власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 58,7 кв.м., житловою - 17,1 кв.м., 1/4 частку квартири АДРЕСА_3 . загальною площею 143,4 кв.м, житлової - 80,4 кв.м.; 1/8 частку садового будинку АДРЕСА_4 ; 1/4 частку земельної ділянки пл. 0,120 га, що розташована на території Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області за межами населених пунктів за мінусом вартості квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 62,3 кв. м. стягнути з відповідачів 28 948,30 Дол. США (т. 2 a.c.5-11).
В обґрунтування позову зазначено, що за результатами розподілу спадкового майна померлого ОСОБА_4 (сина позивачки та чоловіка відповідачки) у спільній частковій власності сторін у справі опинились п`ять об`єктів нерухомості. Оскільки все спадкове майно було успадковане позивачкою та відповідачкою ОСОБА_2 частками, із причин існування взаємо неприязних стосунків між позивачкою та відповідачкою, в силу віку позивачки та її небажання психологічно травмувати свого неповнолітнього онука, вона фактично позбавлена можливості користуватися цим майном. Вказувала, що вона зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_1 , ця квартира знаходиться на її утриманні, відповідачка та її син в утриманні квартири участі не приймають. Рішенням Приморського районного суду м. Одеса від 18 серпня 2014 року у справі №522/10591/14, залишеним в силі вищими інстанціями було задоволено позов ОСОБА_1 та усунуто перешкоди у користуванні власністю шляхом вселення ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_3 . У ході виконання вищевказаного рішення у грудні 2017 ОСОБА_1 було надано доступ до вищевказаних квартир, але проживання на той час у однокімнатній квартирі АДРЕСА_2 відповідачки з онуком позивачки та із стороннім чоловіком унеможливило користування позивачкою належними їй на праві власності майном. Також посилалась на те, що станом на 2018 рік у квартирі АДРЕСА_3 проживали орендарі, яких заселила у квартиру ОСОБА_2 , що також унеможливлювало користування позивачкою належною їй на праві власності часткою квартири. Станом на момент подачі позову у квартирі АДРЕСА_3 проживали відповідачі, хто проживав у квартирі АДРЕСА_2 їй невідомо, оскільки відповідачка перешкоджає їй у користуванні власністю, рішення суду про вселення досі не виконано. Аналогічна ситуація виникла і з садовим будинком АДРЕСА_4 та земельною ділянкою площею 0,120 га, що розташована на території Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області, які також перебувають у спільній частковій власності позивачки та відповідачів, що через неприязні стосунки між сторонами та у силу віку позивачки унеможливлює користування останньою цими об`єктами. Крім того, позивачка посилалась на те, що на розгляді судів різних інстанцій майже вісім років перебуває численна кількість справ щодо захисту права власності за участю сторін у цій справі, але у силу того, що предмет позову у тих справах не охоплює всі об`єкти нерухомості чи стосується лише користування майном, вирішити спір між сторонами було неможливо. Враховуючи вищевикладене, позивачка звернулась до суду із відповідним позовом та вважала, що вирішення спору у порядку статей 364, 365 Цивільного кодексу України із визнанням права її власності на одну з квартир в цілому та як наслідок - скасування її права власності на частки в іншому майні та визнання права власності на інші чотири об`єкти нерухомості за відповідачами в цілому є єдиним можливим способом вирішення багаторічного спору між сторонами.

Короткий зміст рішення суду та мотивування його висновків

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє особисто та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , третя особа Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання права власності на частку у майні та припинення права власності на частку у майні, зі стягненням компенсації вартості часток, було відмовлено (т. 2 а.с. 173 – 182).
Постановою Одеського апеляційного суду від 20 червня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2021 року залишено без змін (т. 3 а.с. 15 – 19).
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 20 червня 2023 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 4 а.с. 121 – 130).
Останнім рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Припинено право власності ОСОБА_2 на 1/3 та на 1/6 частки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 62,3 кв.м.; припинено право власності ОСОБА_3 на 1/12 частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 62,3 кв.м.; визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3, 1/6, 1/12 частки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 62,3 кв.м.; припинено право власності ОСОБА_1 , на: - 1/4 частку квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 58,7 кв.м., житловою - 17,1 кв.м., - 1/4 частку квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 143, 4 кв.м, житлової - 80,4 кв.м.; - 1/8 частку садового будинку АДРЕСА_4 ; - 1/4 частку земельної ділянки пл. 0,120 га, що розташована на території Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області за межами населених пунктів, яка надана для індивідуального садівництва.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на:
- 1/8 частку квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 58,7 кв.м., житловою - 17,1 кв.м.,
- 1/8 частку квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 143,4 кв.м, житлової - 80,4 кв.м.;
- 1/16 частку садового будинку АДРЕСА_4 ;
- 1/8 частку земельної ділянки пл. 0,120 га, що розташована на території Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області за межами населених пунктів, яка надана для індивідуального садівництва.
Визнано за ОСОБА_3 право власності на:
- 1/8 частку квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 58,7 кв.м., житловою - 17,1 кв.м.,
- 1/8 частку квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 143,4 кв.м, житлової - 80,4 кв.м.;
- 1/16 частку садового будинку АДРЕСА_4 ;
- 1/8 частку земельної ділянки пл. 0,120 га, що розташована на території Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області за межами населених пунктів, яка надана для індивідуального садівництва.
Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в інтересах якого діє ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму у розмірі 28948,30 доларів США в рахунок компенсації вартості її частки у спільному майні. У задоволенні іншої частини позову, відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що враховуючи встановлені судом обставини щодо неможливості виділу часток у спірному майні, приймаючи обов`язкові вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, суд прийшов до висновку про задоволення позову ОСОБА_1 у частині припинення права власності ОСОБА_1 , на: 1/4 частку квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 58,7 кв.м., житловою – 17,1 кв.м., 1/4 частку квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 143,4 кв.м, житлової – 80,4 кв.м.; 1/8 частку садового будинку АДРЕСА_4 ; 1/4 частку земельної ділянки пл. 0,120 га, що розташована на території Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області за межами населених пунктів, яка надана для індивідуального садівництва та визнання за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права власності на вказані частки у майні у рівних частках та присудженням на користь ОСОБА_1 компенсації у розмірі вартості цих часток.
Відхиляючи аргументи відповідачів та представника органу Опіки та піклування про порушення прав дитини у наслідок задоволення позову, суд враховуючи розмір частки ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 (1/12), фактичне перебування спірного майна у користуванні та володінні сторін, висновок №2231 судово-психологічної експертизи від 17.07.2015 дійшов висновку, що задоволення позову не може призвести до порушення прав неповнолітнього, оскільки за наслідками його задоволення неповнолітній відповідач разом із своєю матір`ю набуває в цілому у власність чотири із п`яти спірних об`єктів нерухомого майна, втрачаючи право власності належну йому частку у іншому майні, розмір якої є незначним.
Із огляду на вказане, оскільки позивачкою доведено обставини, які передбачені п. 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, позов у частині припинення права власності ОСОБА_2 на 1/3 та на 1/6 частки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 62,3 кв.м., припинити право власності ОСОБА_3 на 1/12 частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 62,3 кв.м. та визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/3, 1/6, 1/12 частки квартири АДРЕСА_1 підлягає задоволенню.
Враховуючи одночасне заявлення та задоволення вимог в порядку статті 364 ЦК України та статті 365 ЦК України, вартість часток, відповідачам забезпечена справедлива сатисфакція за припинення їх права власності на частки у квартирі АДРЕСА_1 без внесення позивачкою на депозитних рахунок суду коштів.
Враховуючи середньоринкову вартість об`єктів спірного нерухомого майна, встановлену Висновком судової оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи від 06 серпня 2020 року №040/2020, та те, що стороною відповідача до суду не надано доказів, які б спростовували висновки експертизи чи містили відомості про вартість майна станом на день винесення рішення, за різницею вартості часток, що припиняються та набуваються сторонами, суд стягує з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму у розмірі 28948,30 доларів США в рахунок компенсації вартості її частки у спільному майні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_2 , яка діє особисто та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2025 року та ухвалити у справі нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом було порушено вимоги ч. 4 ст. 49 ЦПК України. Зокрема, вказана справа слухається судами всіх інстанцій з 2019 року з одними позовними вимогами, а сторона позивача уточнила позовні вимоги на стадії ухвалення рішення після перегляду вказаної справи Верховним судом з раніше визначеними позовними вимогами, що не відповідають нормам процесуального права.
Судом також були порушено вимоги ст. ст. 76-81, 83 ЦПК України, а саме ухвалене незаконне рішення на підставі неналежних та не допустимих доказів: рішення та висновок судової оціночної-будівельної експертизи та оціночної-земельної експертизи від 06.08.2020 №040/2020 не може вважатися допустимим доказами в розумінні статті 77 ЦПК України, оскільки питання про призначення судом експертизи не вирішувалось, стороною позивача відповідне клопотання не заявлялось, у зв`язку із чим, вимога про стягнення компенсації з відповідачів необґрунтована, сума компенсації не підтверджена належними та допустимими доказами, що є самостійною підставою для відмови в позові.
Крім того, матеріали справи не містять висновку судово-будівельної експертизи для визначення можливості та варіантів поділу земельної ділянки площею 0,120 га на території Дачненської сільської Ради Біляївського району Одеської області, що також унеможливлює припинення часток співвласників цього об`єкту спірного майна.
Судом першої інстанції на стадії ухвалення оскаржуваного рішення, за власної ініціативи. витребувано матеріали спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_4 з яких вбачається, що право власності на садовий будинок АДРЕСА_5 зареєстровано за ОСОБА_4 , так само , як і земельна ділянка, площею 0,120 га на території Дачненської сільської ради Біляївського району.
Доводи скарги також мотивовані порушенням норм матеріального права, а саме у даній справі, для припинення права власності ОСОБА_2 та неповнолітнього ОСОБА_3 на відповідні частки у вказаних спірних об`єктах нерухомого майна, суду першої інстанції необхідно було встановити наявність хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, тобто чи є відповідна частка незначною і не може бути виділена в натурі, або річ неподільною, або спільне володіння і користування майном є неможливим, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласників - ОСОБА_2 та неповнолітнього ОСОБА_3 який є інвалідом. Однак, матеріали справи не містять доказів того, що спірне майно: зокрема - садовий будинок та земельна ділянка пл.0.120 га, що розташована на території Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області не є неподільним, а також щодо неможливості виділу в натурі відповідачами спірного майна.
Судом також не було прийнято до уваги, що позовні вимоги стосуються інтересів неповнолітньої дитина інваліда дитинства ОСОБА_3 до якого позивачем також заявлено вимоги і про стягнення компенсації. Матеріали справи не містять відповідного висновку органу опіки та піклування щодо можливості розпорядження майном, співвласником якого є неповнолітня дитина.
Крім того, під час розгляду справи представником Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації ОМР, надано пояснення та заперечення проти задоволення позовних вимог оскільки вирішення такого спору грубо порушує права відповідача по справі - дитини інваліда.
Також на думку скаржника, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивачки з огляду на неможливість здійснювати примусове відчуження відповідачами (наголошую, одним з яких є дитина-інвалід) належних їм часток у праві спільної часткової власності шляхом присудження їм в обмін іншого майна, від якого позивачка відмовляється.
Обраний позивачкою спосіб захисту своїх прав, позбавляє інших співвласників без їхньої згоди. права власності на належне їм майно та не враховує принципу дотримання балансу інтересів сторін, оскільки відповідачі також зацікавлені зберегти у власності майно, частка у якому не є незначною.

Явка учасників справи до апеляційного суду 

В судовому засіданні адвокат Зауліна О.Г., діюча від імені ОСОБА_1 заперечувала проти апеляційної скарги та просила в її задоволенні відмовити.
13.05.2026 від представника ОСОБА_2 – адвоката Мурадян І.О., надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні. Та просила врахувати посилання ОСОБА_2 на те, що вона перебуває за межами території України, та її бажання особистої участі в судовому засіданні. 
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. 
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Щодо клопотання про відкладення розгляду справи, колегія суддів зазначає, що останнє не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Посилання адвоката на зайнятість в іншому судовому засіданні не може бути підставою для відкладення розгляду справи. Адвокат самостійно має визначитися з пріоритетністю справи його клієнтів. Таким чином, вказані адвокатом причини неявки у судове засідання не є поважними.
Крім того, посилання ОСОБА_2 на необхідність відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням за кордоном, та її бажання приймати участь в судовому засіданні особисто, не позбавляли сторону звернутись до суду з клопотанням про розгляд справи в режимі відеоконференції. Таким чином, вказані обставини не можуть бути поважними причинами неявки в судове засідання. 
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, заслухавши думку учасників справи, які прийняли участь в судовому засіданні, щодо можливості розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 (син позивачки, чоловік відповідачки та батько відповідача). 
26.10.2011 ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Алексєєвої О.В. із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої була відкрита спадкова справа № 28/2011 щодо майна померлого.
Згідно спадкової справи 28/2011, спадкоємцями померлого ОСОБА_4 за законом є: дружина померлого – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мати померлого – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , неповнолітній син померлого – ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 (в інтересах якого виступає відповідачка у справі) та батько померлого – ОСОБА_5 , який відмовився від прийняття спадщини на користь ОСОБА_2 .
Неповнолітній ОСОБА_3 є дитиною-інвалідом (посвідчення від 14 листопада 2011 року серії НОМЕР_1 ).
До складу спадщини ОСОБА_4 увійшло таке нерухоме майно:
– квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 58,7 кв. м, житловою площею 17,1 кв. м;
– квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 143,4 кв. м, житловою – 80,4 кв. м;
– квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 62,3 кв. м;
– садовий будинок АДРЕСА_4 ;
– земельна ділянка площею 0,120 га, що розташована на території Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області за межами населених пунктів, яка надана для індивідуального садівництва.
Крім того, після смерті ОСОБА_5 , ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 05 березня 2018 року на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 62,3 кв. м.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, крім іншого нерухомого майна, за відповідачкою ОСОБА_2 зареєстровано право власності на:
– 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 58,7 кв. м, житловою площею 17,1 кв. м;
– 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 143,4 кв. м, житловою площею 80,4 кв. м;
– 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 загальною площею 62,3 кв. м.
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за неповнолітнім ОСОБА_3 зареєстровано право власності на:
– 1/4 частини квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 58,7 кв. м, житловою площею 17,1 кв. м;
– 1/4 частини квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 143,4 кв. м, житлової площею 80,4 кв. м;
На підставі частини четвертої статті 1268 ЦК України неповнолітньому ОСОБА_3 також належать:
– 1/12 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 62,3 кв. м;
– 1/8 частини садового будинку АДРЕСА_4 ;
– 1/4 частина земельної ділянки площею 0,120 га, що розташована на території Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області за межами населених пунктів, яка надана для індивідуального садівництва.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеса від 13 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 26 травня 2015 року, у справі № 521/19377/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – малолітній ОСОБА_3 , в інтересах якого виступає ОСОБА_2 , про визнання права власності на спадкове майно задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 , на: 1/4 частини квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 58,7 кв. м, житловою площею 17,1 кв. м; 1/4 частини квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 143,4 кв. м, житловою площею 80,4 кв. м; 1/12 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 62,3 кв. м; 1/8 частини садового будинку АДРЕСА_5 ; 1/4 частини земельної ділянки площею 0,120 га, що розташована на території Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області за межами населених пунктів, яка надана для індивідуального садівництва, яка належала померлому на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії І-ОД № 045734, зареєстрованого 09 березня 1998 року за № 785 та виданого 09 березня 1998 року Дачненською сільською радою народних депутатів Біляївського району Одеської області. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 27 830,75 грн в рахунок компенсації вартості 1/8 частки автомобіля «FORD C-MAX», державний номерний знак НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_3 , 2010 року випуску. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 4 031,40 грн. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого УЖКГ виконкомом Одеської міської ради від 15 вересня 1993 року, ОСОБА_1 належить 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 62,3 кв. м.
Також судом першої інстанції установлено та підтверджується матеріалами справи, що між сторонами існує тривалий спір із приводу користування успадкованим нерухомим майном.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують. 
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.
Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч. ч. 1, 2, 4 ст. 10 ЦПК України).
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Розглянувши спір, який виник між сторонами у даній справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню. Повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі 

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_1 , посилалась на те, що судом було порушено вимоги ч. 4 ст. 49 ЦПК України. Зокрема, вказана справа слухається судами всіх інстанцій з 2019 року з одними позовними вимогами, а сторона позивача уточнила позовні вимоги на стадії ухвалення рішення після перегляду вказаної справи Верховним судом з раніше визначеними позовними вимогами, що не відповідають нормам процесуального права.
За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно із частиною першою статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (пункти 4, 5 частини другої статті 175 ЦПК України).
У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору (частина шоста статті 175 ЦПК України).
Отже, позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, яке складається з двох елементів - предмета і підстави позову.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473цс18).
Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає в позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
У статті 49 ЦПК України унормовані процесуальні права та обов`язки сторін.
Так, відповідно до частин другої та третьої статті 49 ЦПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу; позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження; відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.
До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.
Оскільки предмет позову кореспондує зі способами захисту права, які визначені, зокрема, статтею 16 ЦК України, то зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, що може полягати в обранні позивачем іншого, на відміну від первісно обраного, способу захисту порушеного права в межах спірних правовідносин, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки в разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.
У пунктах 6, 7 частини другої статті 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язані: виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
При цьому при поданні такої заяви позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України.
Відповідно до ч. 4 ст. 49 ЦПК України, у разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускаються, крім випадків, визначених цією статтею. Зміна предмета або підстав позову при новому розгляді справи допускається в строки, встановлені частиною третьою цієї статті, лише у випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у зв`язку із зміною фактичних обставин справи, що сталася після закінчення підготовчого засідання, або, якщо справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, - після початку першого судового засідання при первісному розгляді справи.
Колегія суддів вважає вищевказані доводи апеляційної скарги щодо порушення судом ч. 4 с. 49 ЦПК неспроможними з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи уточнений позов позивачем було подано 19.10.2020 на стадії підготовчого судового провадження в суді першої інстанції, ще до перегляду як апеляційним так і касаційним судом. 
В клопотанні надісланому адвокатом Краснової Г.Д. 14.07.2025 (вже після направлення Верховним Судом справи на новий розгляд) про долучення доказів, представником було долучено довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, та остання просила також вважати за вірне у п. 2 прохальної частини Уточненої позовної заяви щодо належної частки квартири АДРЕСА_1 , яка перебуває у власності ОСОБА_2 , будь яких змін щодо обставин та предмету спору у вказаній заяві не міститься. 
Подане позивачкою клопотання не містило зміни ні предмета, ні підстав позову, оскільки стосувалось виключно усунення технічної описки щодо вірного зазначення частки, яка належить на праві власності ОСОБА_2 на вищевказану квартиру, тому на неї не поширюються обмеження щодо строків, передбачені ч.4 ст. 49 ЦПК України.
За таких обставин підстав вважати, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, а саме ч. 4 ст. 49 ЦПК України, не встановлено.
Щодо суті спору колегія суддів виходить з наступного.
Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).
Відповідно до ч. 1,2 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч.1,2 ст.328 ЦК України).
Поняття і види права спільної власності визначено статтею 355 ЦК України, відповідно до частини першої якої майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Частиною 1 ст. 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Згідно із ч. 1 та 2 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
Частиною першою статті 365 ЦК України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга цієї статті).
Аналіз наведених приписів ЦК України дає підстави для висновку, що як механізм, визначений статтею 365 ЦК України, для якого законодавець визначив умови застосування, так і механізм, встановлений статтею 364 ЦК України, з урахуванням урегульованих у пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, повинен враховувати певні критерії, які спонукають суд під час вирішення спорів, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, враховувати баланс інтересів сторін.
Умови, за наявності яких суд може припинити право співвласника на частку у спільній власності у порядку, визначеному статтею 365 ЦК України, повинні досліджуватися судом з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної прецедентної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23.09.1982 р. в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21.02.1986 р. в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), згідно з якими втручання у право власності може бути виправданим, якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності.
Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка зокрема, заявила вимоги до ОСОБА_2 , яка діє особисто та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 , про припинення її права власності на 1/4 частки квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 58,7 кв. м, житловою – 17,1 кв. м, 1/4 частки квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 143,4 кв. м, житловою – 80,4 кв. м; 1/8 частки садового будинку АДРЕСА_4 ; 1/4 частки земельної ділянки площею 0,120 га, що розташована на території Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області за межами населених пунктів, зі стягненням із відповідачів на її користь компенсації (за мінусом вартості квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 62,3 кв. м) – у розмірі 28 948,30 дол. США.
Також судом установлено, що у провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебувала справа №522/8439/16 за позовом ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 про припинення права власності ОСОБА_1 на 1/4 частки квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , за умови попереднього внесення вартості частки цих квартир на депозитний рахунок суду до моменту постановлення рішення у справі та визнання права власності за ОСОБА_3 на 1/2 частки АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 .
Рішенням Приморського районного суду м. Одеса від 06 грудня 2017 року у справі №522/8439/16, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 06 жовтня 2022 року та постановою Верховного Суду від 16 березня 2023 року, позов ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 було залишено без задоволення з причин невнесення стороною позивача на депозитний рахунок суду суми компенсації.
При цьому, звертаючись до суду з даним позовом у справі №522/8439/16 ОСОБА_2 посилалася на те, існує повна психологічна несумісність відповідача та матері позивача при будь-яких можливих контактах. Таким чином, спільне користування нерухомим майном позивача та відповідача не є можливим.
Також, у провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебувала справа №522/10591/14 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка виступала і в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , про вселення та зобов`язання не перешкоджати у користуванні майном, зокрема квартирами АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2014 року, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 14 квітня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року, у справі № 522/10591/14 позов ОСОБА_1 задоволено. Вселено ОСОБА_1 у квартири  АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 . Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні спадковим майном - квартирами: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 .
Посилання апелянта на те, що нею було виконано вищевказане рішення суду та не чиняться перешкоди у користуванні спірним майном, колегією суддів не беруться до уваги, оскільки вказані обставини не відповідають дійсності, з огляду на надані позивачкою в суді першої інстанції докази, а саме неодноразове пред`явлення виконавчих листів з виконання судового рішення про зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні майном.
Крім того, як вірно було враховано судом першої інстанції, відповідно до висновку № 2231 від 17.07.2015 судової психологічної експертизи за матеріалами цивільної справи № 521/13098/14-ц встановлена психологічна несумісність ОСОБА_3 з ОСОБА_6 та повна психологічна несумісність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 при будь-яких можливих контактах (т. 1 а.с. 123 -131).
Отже, вказаним висновком встановлена повна психологічна несумісність позивачки та відповідачки, що виключає можливість спільного володіння і користування ними майном.
Доказів на спростування встановлених судом обставин, стороною відповідача не надано. 
Також, сторонами у даній справі не заперечувалось, що садовий будинок АДРЕСА_4 та земельна ділянка пл. 0.120 га, що розташована на території Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області також перебувають у володінні відповідачів. 
Згідно із ст. 47 ЖК України норма жилої площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. 
Судом установлено, що житлова площа садового будинку АДРЕСА_4 складає 35,2 кв. м., отже, житлова площа частки у праві власності позивачки на вказане майно (1/8) складає 4.4 кв. м., тому враховуючи незначний її розмір, вона не може бути виділена в натурі.
Посилання апелянта на те, що матеріали справи не містять висновку судово-будівельної експертизи для визначення можливості та варіантів поділу земельної ділянки площею 0,120 га на території Дачненської сільської Ради Біляївського району Одеської області, не ґрунтуються на вимогах законодавства. 
Оскільки судом першої інстанції було враховано закріплений ст. 120 ЗК України, принцип нерозривної юридичної долі будівлі та земельної ділянки, на якій вона збудована, та враховано що вищевказана земельна ділянка знаходиться під вказаним будинком.
Тому судом було правомірно відхилено доводи сторони відповідача про відсутність у матеріалах справи висновку будівельної експертизи щодо неможливості виділу часток власників у спірному майні. 
Крім того, висновком судової оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи від 06 серпня 2020 року №040/2020 встановлено, що середньо ринкова вартість об`єктів спірного нерухомого майна така: 
-квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 58,7 кв.м., житловою – 17.1 кв.м. -- 56 763.00 дол. США
-квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 143,4 кв. м, житлової – 80.4 кв. м. - 120 599,00 дол. США
-квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 62,3 кв. м. -- 31 212,00 дол. США
-садовий будинок АДРЕСА_6 880,00 дол. США
-земельна ділянка пл. 0.120 га, що розташована на території Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області за межами населених пунктів, яка надана для індивідуального садівництва – 5 400,00 дол. США.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що вищевказаний висновок суду не може вважатися допустимим доказом в розумінні статті 77 ЦПК України, оскільки питання про призначення судом експертизи не вирішувалось, стороною позивача відповідне клопотання не заявлялось.
Відповідно до матеріалів справи позивачкою разом із позовною заявою було подано заяву про призначення судової будівельно-технічної експертизи.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06.06.2020 вищевказану заяву було задоволено, та призначено у справі судово будівельно-технічну експертизу.(т. 1, а.с. 214 – 216)
Таким чином, як убачається з матеріалів справи, зазначена експертиза була призначена судом першої інстанції за клопотанням позивача на підставі відповідної ухвали суду. Висновок складений експертом, який має належну кваліфікацію та був попереджений про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку.
Сам по собі факт призначення експертизи за ініціативою однієї зі сторін спору не свідчить про недопустимість або неналежність такого доказу, оскільки процесуальний закон прямо передбачає право учасника справи заявляти відповідні клопотання, а суд — вирішувати питання про необхідність проведення експертизи.

Крім того, апелянтом не наведено конкретних обставин, які б свідчили про порушення порядку призначення чи проведення експертизи, невідповідність висновку вимогам процесуального закону, відсутність у експерта необхідних повноважень або інші підстави, які могли б зумовлювати визнання такого доказу недопустимим.
Фактично наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками експерта та оцінкою цього доказу судом першої інстанції, що саме по собі не є підставою для виключення висновку експерта з числа доказів у справі.
Відтак суд першої інстанції правомірно прийняв зазначений висновок експерта як доказ та надав йому оцінку в сукупності з іншими доказами, наявними у матеріалах справи.
Також колегія суддів враховує, що стороною відповідача до суду не надано доказів, які б спростовували висновки експертизи чи містили відомості про вартість майна станом на день винесення рішення, за різницею вартості часток, що припиняються та набуваються сторонами.
За таких обставин, задовольняючи позовні вимоги в частині припинення права власності позивачки на частки у майні та одночасного їх визнання за відповідачами та присудження компенсації у розмірі вартості цих часток, судом першої інстанції було вірно встановлено обставини справи щодо неможливості виділу часток у спірному майні, крім того, вказані висновки судом були здійснені з прийняттям обов`язкових вказівок, що містяться в постанові суду касаційної інстанції.
Крім того, відхиляючи аргументи відповідачів та представника органу Опіки та піклування про порушення прав дитини у наслідок задоволення позову, суд враховував розмір частки ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 (1/12), фактичне перебування спірного майна у користуванні та володінні сторін, висновок №2231 судово-психологічної експертизи від 17.07.2015 та дійшов вірного висновку, що задоволення позову не може призвести до порушення прав неповнолітнього, оскільки за наслідками його задоволення неповнолітній відповідач разом із своєю матір`ю набуває в цілому у власність чотири із п`яти спірних об`єктів нерухомого майна, втрачаючи право власності належну йому частку у іншому майні, розмір якої є незначним.
Також, колегія суддів враховує, що відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), платоспроможність (чи бажання) відповідача не має значення для вирішення спору, у якому про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ та отримання відповідної компенсації на свою користь просить позивач.
Як вірно було враховано судом першої інстанції, оскільки за обставинами вказаної справи одночасне заявлення та задоволення вимог порядку статті 364 ЦК України та статті 365 ЦК України, вартість часток, відповідачам забезпечена справедлива сатисфакція за припинення їх права власності на частки у квартирі АДРЕСА_1 без внесення позивачкою на депозитних рахунок суду коштів.
Доводи апеляційної скарги які у переважній більшості зводяться до необхідності переоцінки доказів, їх дослідження і встановлення, і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.
Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції. 

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції 

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , яка діє особисто та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 є безпідставними, а тому вона підлягає залишенню без задоволення.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.
За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 , яка діє особисто та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 відсутні.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст.ст.374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє особисто та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складений 12.06.2026
Головуючий     Є.С. Сєвєрова 
Судді:     Л.М. Вадовська 
Ю.П. Лозко