Справа № 127/8785/26 
Провадження № 3/127/1796/26

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
12.05.2026	м. Вінниця  	

Суддя Вінницького міського суду Вінницької області Бернада Є.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративний матеріал про притягнення  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, 

ВСТАНОВИВ:

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення 12.03.2026 о 01.37 год по вул. Хмельницьке шосе, 130 в м. Вінниці ОСОБА_1 керував автомобілем марки Skoda, р.н. НОМЕР_1 , будучи тимчасово обмеженим у керуванні транспортним засобом постановою Салтівського ВДВС у м. Харкові № 63344861 від 05.03.2026.
ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить довідка про вручення судової повістки у формі смс-повідомлення. Разом з тим, до суду надійшло клопотання його захисника про здійснення судового розгляду справи за їхньої відсутності. Тому суд вважає за можливе здійснити судовий розгляд справи за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, та його захисника.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до такого висновку.
Згідно зі статтею 245 Кодекс України про адміністративні правопорушення (далі – КпАП) завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Відповідно до статті 280 КпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Зі змісту частини третьої статті 126 КпАП випливає, що відповідальність за згаданою нормою настає у разі керування транспортним засобом особою, стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами.
Як суд зазначив вище, протокол стосовно ОСОБА_1 був складений у зв`язку з тим, що останній керував транспортним засобом, будучи тимчасово обмеженим у такому праві. 
На підтвердження зазначеної обставини до протоколу про адміністративне правопорушення надані рапорт поліцейського (далі – Рапорт) та копія постанови державного виконавця Салтівського відділу ДВС у м. Харкові № 63344861 від 05.03.2026.
Заперечуючи обставини, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення, захисник особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, надала суду копію тимчасового дозволу ТЗ № 027355 від 07.03.2026, згідно з яким у ОСОБА_1 посвідчення водія було вилучене у зв`язку зі складанням на нього проколу про адміністративне правопорушення, передбачене частиною третьою статті 126 КпАП.
Оцінюючи доводи захисника, суд вважає за доцільне зауважити таке.
У рішенні від 16.04.2009 (справа № 7-рп/2009) Конституційний Суд України (далі – КС) зауважив, що у разі, якщо на підставі рішення органу влади виникли права людини, і вона проти їх зміни чи скасування, влада не може просто переграти ситуацію. Це гарантія стабільності суспільних відносин.
У постанові від 14.05.2025 (справа № 466/2086/14-ц) Верховний Суд (далі – ВС) зазначив, що необхідність виправлення старої «помилки» не повинна непропорційно втручатися в нове право, яке було набуте особою, що добросовісно покладалася на законність дій органу державної влади. Ризик будь-якої помилки, допущеної державним органом, має нести сама держава, і ці помилки не повинні виправлятися за рахунок інших третіх осіб.
У рішенні від 20.01.2012 (справа "Рисовський проти України", заява № 29979/04) Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) зауважив, що принцип належного урядування, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. З іншого боку, потреба виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.
У зв`язку з цим ЄСПЛ зазначив, що держава може виправити свою помилку, але не ціною порушення прав добросовісного громадянина. При цьому, якщо право вже надано, а людина діяла чесно, у разі його скасування потрібно виплатити компенсацію або надати інше відшкодування. 
Схожі висновки ЄСПЛ у рішенні від 18.12.2018 (справа "Графов проти України", заява № 4809/10) та від 16.02.2017 (справа "Кривенький проти України", заява № 43768/07).
Отже, суд враховує, що рішення про тимчасове обмеження права керування транспортним засобом державним виконавцем було прийняте 05.03.2026, 07.03.2026 на особу, яка притягується до адміністративної відповідальності, був складений протокол за частиною третьою статті 126 КпАП, у зв`язку з чим посвідчення водія у нього було вилучене, натомість 07.03.2026 поліцейським ОСОБА_2 (№ 0215213) виданий тимчасовий дозвіл ОСОБА_1 на право керування транспортними засобами категорії В. Протокол про адміністративне правопорушення, який є предметом судового дослідження, був складений 12.03.2026, тобто у зв`язку зі здійсненням керування ОСОБА_1 керування транспортним засобом на підставі тимчасового дозволу від 07.03.2026.
Суд враховує рішення КС від 22.12.2010 відповідно до якого адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтуються на конституційних принципах і правових презумпція, в тому числі й закріпленою в статті 62 Конституції України. 
Окрім наведеного, у рішенні № 5-р(II)/2025 від 26.11.2025 (справа № 3-133/2025) КС зауважив, що з огляду на системну єдність Конституції України принцип індивідуалізації юридичної відповідальності (частина друга статті 61 Конституції України) пов`язаний із принципом презумпції невинуватості (стаття 62 Основного Закону України), під час застосування санкцій, які за суттю співмірні з кримінальним покаранням, вирішальним є встановлення законодавцем обов`язку для правозастосовного органу довести вину суб`єкта, якого притягують до юридичної відповідальності. У цьому випадку форма (ступінь) вини є однією з тих обставин, яку мають урахувати і контролюючий орган, і суд під час дослідження всіх фактичних і юридичних аспектів справи.
Згідно зі статтею 62 Основного Закону України цей принцип має конкретний механізм, а саме: особу вважають невинуватою у вчиненні злочину і не можуть піддати кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду (частина перша); ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину (частина друга); обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь особи (частина третя).
КС у своїх юридичних позиціях зазначав, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип in dubio pro reo, згідно з яким під час оцінювання доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості; презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладено на державу (абзаци другий, третій пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019).
Із Конституції України випливає, що поняття „вина“ і обов`язок її доведення державними органами є стрижневими для розуміння статті 62 Основного Закону України. Презумпція невинуватості є процесуальною гарантією, яка, зокрема, покладає тягар доказування на правозастосовні органи та передбачає правові презумпції факту й права під час притягнення суб`єкта до відповідальності. Увесь зазначений конституційний принцип презумпції невинуватості, безперечно, буде порушено, якщо законодавче регулювання не міститиме вимоги щодо установлення вини суб`єкта, якого притягують до юридичної відповідальності.
ЄСПЛ у рішенні від 10.02.1995 у справі «Аллене де Рибемон проти Франції» зазначив, що сфера застосування принципу невинуватості значно ширше, ніж це представляється: презумпція невинуватості обов`язкова не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, але і для всіх інших суспільних відносин.
Згідно з висновком ЄСПЛ, викладеним у Постанові від 19.11.2015 (справа №46998/8) «Михайлов проти Росії» у разі, коли особі загрожує стягнення (покарання) у виді адміністративного арешту на строк 15 діб, за загальним правилом цього вже достатньо, щоб прийти до висновку, що інтереси правосуддя потребують надання йому послуг захисника безоплатно за умови відсутності у неї засобів на оплату таких послуг (пункт 92).
Крім того, у справі «Гурепка проти України» (рішення від 06.09.2005, заява № 61406/00) ЄСПЛ констатував, що в силу суворості санкції дана справа (накладення адміністративного арешту строком на 7 діб) є кримінальною, а адміністративне покарання фактично мало кримінальний характер, а тому на провадження у справі по цьому адміністративному правопорушенню слід поширювати гарантії права на справедливий суд (пункт 55). 
Санкція правопорушення, за фактом вчинення якого складений протокол, передбачає з-поміж іншого такий вид стягнення як адміністративний арешт строком до 15 діб. Тому при розгляді зазначеної справи суду слід керуватись гарантіями, передбаченими Конвенцією, як по відношенню до обвинуваченої особи у кримінальному провадженні.
Аналізуючи надані суду матеріали, суд вважає, що з урахуванням принципу презумпції невинуватості, закріпленого у статті 62 Конституції України, а також з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд прийшов до висновку, що об`єктивними даними не підтверджена винуватість ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 126 КпАП, а тому відповідно до пункту 1 частини першої статті 247 КпАП провадження у справі слід закрити. 
Керуючись статтями 185, 283, 284 КпАП, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про притягнення  ОСОБА_1  до адміністративної відповідальності, передбаченої частиною третьою статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, – закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
Постанова може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя: