Номер провадження: 22-ц/813/967/26 
Справа № 947/23059/24
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я. В.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14.05.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних 
справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи
апеляційну скаргу Приватного закладу «Морський інститут післядипломної освіти імені контр-адмірала Ф.Ф.Ушакова»
на рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 серпня 2025 року 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного закладу «Морський інститут післядипломної освіти імені контр-адмірала Ф.Ф.Ушакова» про стягнення коштів
встановив:
25 липня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом у якому просив стягнути з Приватного закладу «Морський інститут післядипломної освіти імені контр-адмірала Ф.Ф.Ушакова» суму безпідставно утримуваних грошових коштів у розмірі 34080 грн.
Позов обґрунтовано, що у грудні 2022 року позивач у мережі «Інтернет» побачив рекламну пропозицію відповідача про надання освітніх послуг та звернувся за вказаним у оголошенні номером телефону для отримання детальної інформації, за яким його було повідомлено про те, такі послуги надають на умовах їх попередньої оплати, яка має бути здійснена заздалегідь, шляхом перерахування безготівкових коштів у загальній сумі 34080 грн на поточний рахунок відповідача.
09 грудня 2022 року на електронну пошту позивача надійшов рахунок-фактура від відповідача №С-0133/ПО/22-09/12 за сплату освітньої послуги ПП,ПО,ПК механіків та СоС механіків на загальну суму 34080 грн та цього ж дня, тобто 09 грудня 2022 року позивач сплатив за вказаними вище реквізитами зазначену суму грошових коштів, що підтверджується банківською квитанцією, при цьому договір між сторонами не було укладено.
Після сплати зазначених вище грошових коштів, у зв`язку із необхідністю виїзду за кордон, позивач прийняв рішення не користуватися послугами відповідача, реєстрацію на навчання не пройшов, після чого відповідач надсилав йому модулі навчання на електронну пошту. 
Згодом він звернувся з вимогою про повернення сплачених коштів, які відповідач не повернув. 
Посилаючись на викладене вище, позивач просив стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 34080 грн на підставі п.3 ч.3 ст. 1212 ЦК України.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20 серпня 2025 року позов задоволено. Стягнуто з Приватного закладу «Морський інститут післядипломної освіти імені контр-адмірала Ф.Ф.Ушакова» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 34080 грн. Вирішено питання щодо судових витрат.
В апеляційній скарзі Приватний заклад «Морський інститут післядипломної освіти імені контр-адмірала Ф.Ф.Ушакова», в інтересах якого діє адвокат Вічна І.М., просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 серпня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Як на підставу неправильного застосування судом норм матеріального права, скаржник посилається на те, що Приватний заклад «Морський інститут післядипломної освіти імені контр-адмірала Ф.Ф.Ушакова» не є державним чи комунальним навчальним закладом, тому до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення спільного наказу Міністерства освіти і науки, Міністерства економіки і Міністерства фінансів України від 23 липня 2010 року у справі №736/902/758. 
Оскільки спірні правовідносини не пов`язані зі зверненням позивача до відповідача за здобуттям вищої освіти, - встановлення судом того факту, чи був укладений між сторонами договір на надання освітньої послуги, мав відбуватися відповідно до правових норм, на яких наголошував скаржник, натомість суд застосував нерелевантні норми права.
Розмістивши на власному сайті відомості про освітні послуги, які надаються та виставивши позивачу на його прохання (у відповідності до обраних позивачем послуг) рахунок - фактуру № С-0133/П0/22-09/12 від 09 грудня 2022 року із зазначенням опису послуг, їх вартості, способу оплати, відповідач здійснив пропозицію позивачу укласти договір на отримання відповідних послуг, яку ОСОБА_1 прийняв, шляхом здійснення оплати грошових коштів в сумі 34080 грн. 
З моменту прийняття позивачем пропозиції відповідача (здійснення оплати обраних послуг) між сторонами укладено договір у спрощений спосіб і відповідно між сторонами виникли та існують зобов`язальні відносини, а отже відповідач на цілком законних підставах отримав від позивача кошти в сумі 34080 грн.
Скаржник не відмовлявся та не відмовляється від надання позивачу оплачених ним послуг.
У позові ОСОБА_1 вказує, що втратив потребу в отриманні послуг, однак матеріали справи не містять доказів розірвання укладеного між сторонами договору або визнання його недійсним, що могло б стати передумовою вимоги про повернення сплачених коштів. Не містять матеріали справи і доказів неналежного виконання відповідачем укладеного між сторонами договору, у той час як саме позивач втратив потребу в отриманні послуги та не зареєструвався на навчання.
Як на підставу порушення судом норм процесуального права, скаржник посилається на те, що суд не надав належну правову оцінку усім фактичним обставинам справи. 
Днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи (п.4 ч.6 ст. 272 ЦПК України). 
Поштова кореспонденція, надіслана апеляційним судом за зареєстрованим місцем проживання відповідачки була повернута на адресу апеляційного суду з відміткою «за відсутності адресата». Відтак, у силу вимог закону, ОСОБА_1 вважається таким, що отримав поштову кореспонденцію, надіслану судом. 
Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 не скористався. 
Згідно із ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Пунктом 1 частини 6 статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними є справи у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
Положеннями п.1 ч.1 ст.176 ЦПК України передбачено, що ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів — сумою, яка стягується.
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 06 травня 2026 року, розгляд цієї справи призначено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, з огляду на те, що позовні вимоги мають виключно майновий характер, та справа є малозначною в силу вимог закону, оскільки ціна позову (34080 грн) не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (90840 грн).
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю — доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду не відповідає.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до Приватного закладу «Морський інститут післядипломної освіти імені контр-адмірала Ф.Ф.Ушакова» за послугою з отримання освітніх послуг, які надаються відповідачем на підставі попередньої оплати.
09 грудня 2022 року відповідач надіслав позивачу рахунок-фактуру 
№С-0133/ПО/22-09/12 на загальну суму 34080 грн за оплату таких освітніх послуг: 1. ПО, ПП, ПК механіків, кількість слухачів 1, ціна – 20000 грн, форма послуги – модулі; 2. СоС механіків, кількість слухачів 1, ціна – 14080 грн, форма послуги – модулі (а.с. 9).
Згідно платіжної інструкції на переказ готівки № ПН1367 від 09 грудня 2022 року на рахунок відповідача сплачено грошові кошти в сумі 34080 грн з призначенням платежу: «Платіж за освітні послуги ст. Дица Володимир, С – 0133/ПО/22-09/12 від 09 грудня 2022 року (а.с. 10).
22 серпня 2023 року відповідач у письмовій формі звернувся до відповідача з претензією про повернення зазначених вище коштів, у якій зазначив, що метою сплати зазначених коштів було отримання освітніх послуг та отримання відповідного сертифікату (диплому) (а.с. 25).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем на виконання домовленостей з відповідачем здійснено передплату грошових коштів за надання освітніх послуг в розмірі 34 080 грн, однак не укладено відповідний договір та не надано послуги, тому дійшов висновку, що зазначена сума коштів підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, як безпідставно отримані кошти відповідно до пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України. Також суд зазначив, що звернення позивача із проханням надати послуги, не є письмовою заявою про надання таких послуг, а платіжне доручення, яке є доказом передплати надання послуг відповідачем, не можна вважати ані формуляром, ані іншою стандартною формою, яка визначена у ст. 634 ЦК України. 
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, з огляду на таке.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Відсутність порушеного права особи, як і обрання нею неефективного способу захисту порушеного права, є достатніми і самостійними підставами для відмови в задоволенні позову.
Так, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з Приватного закладу «Морський інститут післядипломної освіти імені контр-адмірала Ф.Ф.Ушакова» коштів, які, на переконання позивача, були набуті та збережені відповідачем без достатньої правової підстави.
Такі вимоги позивача ґрунтуються на положеннях статті 1212 ЦК України, за змістом частини першої якої особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Верховний Суд зауважує, що зобов`язання з повернення безпідставно набутого (збереженого) майна випливає із загальної для права заборони безпідставного збагачення: той, хто збагатився за рахунок іншого, без належної на те правової підстави зобов`язаний повернути предмет власного збагачення.
Традиційно в доктрині цивільного права зобов`язання, які є наслідком безпідставного збагачення, іменуються кондикційними (з лат. "condictio sine causa" - повернення збагачення, одержаного без правової (справедливої) підстави).
Особливості кондикційних правовідносин (зобов`язань) неодноразово були предметом дослідження суду касаційної інстанції (Верховного Суду України, касаційних судів у складі Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду).
Так, ще у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі N 6-3090цс15 було зазначено, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося без правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (постанова).
Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується прямо на законі, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Отже, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду від 01 квітня 2019 року у справі N 904/2444/18, від 23 січня 2020 року у справі N 910/3395/19).
У постанові від 25 вересня 2024 року у справі N 201/9127/21 Верховний Суд зазначив, що характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних.
Кондикційні зобов`язання виникають тоді, коли дії особи або події призводять до неправового результату у виді юридично безпідставного майнового блага, що перейшло до набувача та сприяло його безпідставному збагаченню.
Безпідставне збагачення може полягати як у так званому "фактичному" збагаченні, коли набувач, не отримуючи права на річ, фактично володіє і користується нею, так і в "юридичному" збагаченні, коли набувач отримує суб`єктивне право на предмет збагачення.
Велика Палата Верховного Суду наголосила, що конструкція частини першої статті 1212 ЦК України свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Натомість договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів). Якщо майно набуте на підставі правочину, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або її не було взагалі. Винятком є випадки, коли майно безпідставно набуте у зв`язку із зобов`язанням (правочином), але не відповідно до його умов.
Підсумовуючи, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, за загальним правилом, кондикція у її класичному розумінні є самостійним позадоговірним зобов`язальним способом захисту права власності або іншого майнового права, спрямованим на повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, тому учаснику цивільних відносин, за чий рахунок відбулося таке неправомірне збагачення.
Крім того, в практиці Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду при вирішенні питання про наявність або відсутність підстав для стягнення безпідставно набутих коштів прийнято враховувати засади справедливості, добросовісності та розумності.
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України зокрема свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі N 390/34/17 зазначено, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Про необхідність застосування наведених засад цивільного законодавства та, зокрема, принципу добросовісності у правовідносинах, що, на переконання позивача, є кондикційними, йдеться і в постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року в справі N 185/446/18.
Колегія суддів вважає, що згадані принципи і засади цивільного законодавства, підлягають застосуванню у цій справі з урахуванням фактичних обставин, а саме: особа, яка вимагає повернення коштів як безпідставно набутих, розуміла правову підставу сплати цих коштів і передавала їх на конкретні цілі, які в подальшому не були досягнуті саме унаслідок її поведінки. 
Згідно з усталеною судовою практикою стягнення безпідставно набутих коштів можливе за умови, коли правова підстава для передачі таких коштів або взагалі не існувала, або з часом відпала. Крім того, договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів).
Традиційно для доктрини цивільного права прийнято розглядати договір у чотирьох різних аспектах: договір як правочин; договір як документ; договір як правовідносини; договір як регулятор відносин між його сторонами.
В питанні виникнення договірних зобов`язань найбільш важливим є оцінка договору як правочину. За статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Договір як двосторонній правочин передбачає, що такі дії вчиняють обидві сторони договору й такі дії мають бути спрямовані на досягнення спільної правової мети. Підґрунтям договору як правочину є певна домовленість, оскільки за змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Саме домовленість є внутрішньою сутністю договору.
Якщо йдеться про домовленість, то передусім на виникнення таких прав і обов`язків має бути спрямована внутрішня воля обох сторін. Цій внутрішній волі, для того щоб не виник дефект волі правочину, має відповідати волевиявлення кожного учасника правочину.
Отже, договір як правочин характеризується свободою волі сторін. У договорі через здійснене волевиявлення виражається воля його сторін. Виникненню договору передує процес проходження його через свідомість та волю контрагентів.
Натомість договір як документ є лише зовнішньою формою, способом об`єктивізації, оформлення досягнутої домовленості.
Вимоги щодо зовнішньої, зокрема, письмової форми договору як документа закріплені у статті 207 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.
Ухвалюючи рішення у справі в оцінці характеру спірних відносин суд зосередився на відсутності між ОСОБА_1 та Приватним закладом «Морський інститут післядипломної освіти імені контр-адмірала Ф.Ф.Ушакова» договору про надання освітніх послуг, укладеного в письмовій формі, та по суті констатував відсутність договору як документа.
Натомість колегія суддів вважає, що визначальним у цій ситуації є не питання наявності між сторонами письмового договору (документа), а характер дій (волевиявлення) сторін спору та результат, на який це волевиявлення було спрямоване.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що укладення договору може виражатися й у діях сторін, які своєю поведінкою визнали чи схвалили договірні відносини.
Зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі N 338/180/17 зроблено правовий висновок про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.
У постанові від 26 жовтня 2022 року в справі N 227/3760/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вразі якщо договір виконувався обома сторонами, то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше).
За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання (ст. 901 ЦК України).
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 903 ЦК України). 
Як убачається з матеріалів справи, та не заперечується сторонами, метою передачі позивачем коштів відповідачу було здійснення сплати освітніх послуг, що підтверджується рахунком-фактурою та квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки. 
Матеріалами справи підтверджується, що після отримання грошових коштів, відповідач надсилав на електронну кошти позивача модулі навчання, про що ОСОБА_1 зазначив у позові (а.с. 2).
Наведеного вище суд не врахував, що призвело до неправильного встановлення дійсного характеру спірних правовідносин, оскільки волевиявлення сторін було спрямоване на виникнення договірних відносин, у результаті яких відповідач повинен був надати освітні послуги за рахунок коштів позивача, від отримання яких ОСОБА_1 з часом відмовився.
За таких обставин, установивши, що ОСОБА_1 передавав (перерахував) кошти Приватному закладу «Морський інститут післядипломної освіти імені контр-адмірала Ф.Ф.Ушакова» на конкретно визначену ним мету – отримання освітніх послуг, а відповідач надсилав модулі на навчання на електронну пошту позивача, та рішення про відмову від отримання таких послуг позивач прийняв на власний розсуд, колегія суддів доходить висновку про наявність між сторонами фактичних правовідносин за договором про надання послуг (стаття 901 ЦК України), що виключає кваліфікацію переданих позивачем відповідачу коштів як безпідставно отриманих та, відповідно, застосування до спірних правовідносин приписів статті 1212 ЦК України.
Підставою для повернення безпідставно набутих коштів є те, що особа набула та зберегла без достатньої правової підстави грошові кошти іншої особи. Ситуація, коли особа отримала грошові кошти та фактично використала їх на ту мету, для досягнення якої ці кошти отримувала, не має ознак безпідставного збагачення.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).
Матеріали справи не містяться відомостей щодо оспорення позивачем зазначеного договору про надання послуг, який фактично укладений між сторонами, відомості про те, що такий договір визнаний у судовому порядку недійсним також відсутні, тобто презумпція його правомірності не спростована. 
Відповідно до ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
За положеннями ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на наведене, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 серпня 2025 року та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За подання апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 1453,44 грн, який підлягає стягненню з позивача. 
Керуючись ст. ст. 367,374,376,382-384 ЦПК України, 
постановив:
Апеляційну скаргу Приватного закладу «Морський інститут післядипломної освіти імені контр-адмірала Ф.Ф.Ушакова» задовольнити.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 серпня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного закладу «Морський інститут післядипломної освіти імені контр-адмірала Ф.Ф.Ушакова» про стягнення коштів.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Приватного закладу «Морський інститут післядипломної освіти імені контр-адмірала Ф.Ф.Ушакова» (ЄДРПОУ 39956476) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1453,44 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий           Ю.П. Лозко

Судді:           О.Ю. Карташов

М.В. Назарова