Справа № 490/11432/24
н\п 2/490/248/2026

Центральний районний суд м. Миколаєва

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2026 року    м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Саламатіна О.В., за участю секретаря судового засідання Рябой Д.В., представниці позивача ОСОБА_1 - адвоката Бондар Ю.О., представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Ютовця О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Коханенко Ольги Григорівни про визнання договору дарування недійсним (фраудаторним) та скасування реєстрації,

ВСТАНОВИВ:

18.12.2024 року ОСОБА_1 , звернувся до суду з даним позовом, в якому просив: визнати недійсним договір дарування серія та номер 533 від 13.07.2017 про безоплатну передачу 1/2 частки нежитлових приміщень салону-перукарні з нежитловими приміщеннями підвалу загальною площею 67,8 кв.м., на першому поверсі житлового будинку за літ. А-3, а саме приміщень № 2-1, 2-2 загальною площею 33,7 кв.м. із власності ОСОБА_2 у власність ОСОБА_3 ; зобов`язати приватного нотаріуса Коханенко Ольгу Григорівну скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 36144495 від 14.07.2017 та внести запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно за рішенням від 14.07.2017, індексний номер: 36144495.
В обгрунтування позову позивач вказав наступне. 
08 червня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договорами позики від 26 грудня 2014 року та 27 лютого 2015 року на загальну суму 1 371 039, 30 грн, укладеними між ним та ОСОБА_2 , справа № 487/3091/17. В рамках справи № 487/3091/17 ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва у справі від 30.06.2017 вжито заходи забезпечення позову, накладено арешт на майно відповідача: на нежитлові приміщення салону-перукарні з нежитловими приміщеннями підвалу загальною площею 67,8 кв.м. па першому поверсі житлового будинку за літ. А-3, що розташовані но АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 38455907); на 1/4 частку у двокімнатній квартирі загальною площею 55.0 кв.м. житлова площа 30.9 кв.м.. що розташована за адресою АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 18505899); на нежитлову будівлю, що розташована за адресою АДРЕСА_3 (реєстраційний номер майна 27025891); на кімнату 2-х кімнатну спільного заселення, загальна площа 29.0 кв.м., житлова площа 23.3 кв.м., що розташована за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 5362163). Вказана ухвала суду скасована не була, арешт з майна не знімався. Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 03.12.2020 року у справі № 487/3091/17 задоволено позовні вимоги про стягнення заборгованості за договорами позики, вирішено стягнути із відповідача заборгованість за договором позики від 26 грудня 2014 року у розмірі 33 596,49 доларів США, стягнути заборгованість за договором позики від 27 лютого 2015 року у розмірі 2 336,01 доларів США на користь позивача. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 11 жовтня 2021року у справі № 487/3091/17 позов про стягнення заборгованості за договором позики також задоволено, вирішено стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики за розпискою від 26 грудня 2014 року у розмірі 885 336 грн. 90 коп., стягнути заборгованість за договором позики за розпискою від 27 лютого 2015 року у розмірі 61 558 грн. 58 коп. На виконання вказаного рішення суду 07.12.2021 відкрито виконавче провадження №67781456 про стягнення з відповідача на користь позивача боргу в сумі 946894,00 грн. 
Позивач зазначає, що враховуючи вищевказані обставини та обізнаність відповідача про наявність у нього заборгованості перед позивачем, а також передбачаючи рішення по справі № 487/3091/17, відповідач усвідомлюючи, що його майно вже перебуває під арештом відповідно до ухвали суду від 30.06.2017 вирішив уникнути звернення стягнення на таке майно. Відповідач під час розгляду справи у суді першої інстанції, одразу після накладення арешту 13.07.2017 уклав договір дарування серія та номер 533, за яким безоплатно передав у власність належну йому 1/2 частки нежитлових приміщень салону-перукарні з нежитловими приміщеннями підвалу загальною площею 67,8 кв.м. на першому поверсі житлового будинку за літ. А-3, що розташовані но АДРЕСА_1 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 36144495 від 14.07.2017). Так, за договором дарування серія та номер 533 від 13.07.2017 посвідченим приватним нотаріусом Коханенко О.Г., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 36144495 від 14.07.2017, Відповідач передав безоплатно у власність належну йому на праві приватної власності частку вищевказаних нежитлових приміщень, а саме приміщення № 2-1, 2-2 площею 33,7 кв.м ОСОБА_3 , у той час, як таке майно перебувало під арештом за ухвалою суду від 30.06.2017 та ухвалою апеляційного суду від 17.08.2017. 
ОСОБА_1 вказує, що оскільки договір дарування укладений між відповідачами 13.07.2017 – через один місяць після подачі позову позивачем про стягнення заборгованості за договорами позики, одразу після винесення ухвали суду про накладення арешту на спірне майно, відповідач усвідомлював та передбачав настання для нього наслідків – звернення стягнення на його майно, він умисно, маючи очевидно неправомірну та недобросовісну мету передав належну йому частку нерухомого майна у власність відповідачеві 2, за безоплатним договором – вказане свідчить про фраудаторність договору дарування серія та номер 533 від 13.07.2017. Такий договір укладений між відповідачами з метою уникнення сплати боргу, унеможливлення виконання судового рішення про стягнення боргу шляхом звернення стягнення на майно боржника, вчинення дій, які призвели до відсутності майна, на яке можна звернути стягнення. 
Позивач стверджує, що відповідач явно діяв всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом і такими діями спричинив фіктивне зменшення обсягу свого майна аж до його відсутності взагалі, щоб було неможливо звернути стягнення та забезпечити права кредитора, тобто позивача. Більше цього, з метою у подальшому приховати таке майно, відповідач 2 звернулася до Миколаївської міської ради з клопотанням про зміну адреси набутого майна, яке перейшло у її власність за договором серія та номер 533 і рішенням № 670 від 28.07.2021 частині нежитлового приміщення салону-перукарні присвоєно нову адресу: АДРЕСА_4 . Такі дії додатково підтверджують недобросовісні наміри уникнути звернення стягнення на майно боржника – відповідача 1, адже зміна адреси вказаного майна відбувалася після прийнятого рішення судом першої інстанції по справі № 487/3091/17, яким задоволено позовні вимоги про стягнення боргу, коли відповідачі осягнули невідворотність примусового виконання рішення суду. 
Також позивач зазначає, що не має можливості забезпечити свої права як кредитора інакше, ніж як за рахунок звернення стягнення на нерухоме майно відповідача. 
Крім того, сторона позивача вказує, що в рамках відкритого виконавчого провадження № 67781456 виконавцем встановлено відсутність грошових коштів, банківських рахунків боржника та інших засобів, на які може бути звернено стягнення. Сам же боржник протягом часу з дня відкриття виконавчих проваджень – протягом майже 3 років, не сплатив жодної суми на погашення боргу та сум виконавчих витрат. Під час перевірки зареєстрованого за боржником майна за даними єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 25.12.2023 року виконавцеві стало відомо, що інше належне відповідачеві нерухоме майно, на яке було накладено арешт ухвалою суду від 30.06.2017, він також передав у власність за договорами дарування іншим особам: у липні 2017 року (зокрема нежитлова будівлю, що розташована за адресою АДРЕСА_3 передано у власність за договором дарування від 13.07.2017 (реєстраційний номер майна 27025891) та 1/4 частку у двокімнатній квартирі загальною площею 55.0 кв.м, житлова площа 30.9 кв.м, що розташована за адресою АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 18505899) за договором дарування №522 від 11.07.2017 року. Тобто, відповідач позбувся усього належного йому нерухомого майна, інших засобів, за рахунок яких майнові права кредитора (позивача) можуть бути задоволені немає, таке стягнення можливе лише за рахунок нерухомого майна, якого відповідач неправомірно позбувся безоплатно передавши їх у власність за фраудаторними правочинами іншим особам. 
За такого, позивач стверджує, що не має іншого способу захистити свої майнові права окрім звернутися до суду із вимогами про визнання правочину – договору дарування серія та номер 533 від 13.07.2017, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 36144495 від 14.07.2017 фраудаторним і скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 36144495 за іншою особою, адже лише в такий спосіб можливо відновити порушені права кредитора і забезпечити виконання відповідного рішення суду шляхом звернення стягнення на таке майно. 
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.12.2024 року дану справу передано на розгляд судді Черенковій Н.П.
Ухвалою судді від 23.12.2024 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 23.06.2025 року закрито підготовче провадження, справа призначена до розгляду по суті.
Розпорядженням в.о. керівника апарату суду від 25.02.2026 року було призначено повторний автоматизований розподіл справи у зв`язку з поданням суддею Черенковою Н.П. заяви про відставку та відрахування її зі штату суду.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.02.2026 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В.
25.02.2026 року справу передано судді Саламатіну О.В.
Ухвалою судді від 02.03.2026 року прийнято до свого провадження цивільну справу №490/11432/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Коханенко Ольги Григорівни про визнання договору дарування недійсним (фраудаторним) та скасування реєстрації. Постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 09.04.2026 року на 10:00 год.
В судовому засіданні представниця позивача позов підтримала в повному обсязі та просила задовольнити, зазначила, що докази про витрати на правову допомогу будуть надані в установлений ЦПК України строк після проголошення судового рішення.
В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив, зазначив, що пропущено строк звернення до суду з даними позовними вимогами, не доведена вартість нерухомого майна, яке є предметом спірного договору, спірний договір укладався до винесення ухвали про забезпечення позову, ознаки фраудаторності спірного договору не доведені, а також наголошував на завищеному та неспівмірному розмірі витрат на правову допомогу.
Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та перевіривши всі аргументи сторін та докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст. 15 ЦК України).
Судом встановлено, що 20.12.2014 року ОСОБА_4 продав ОСОБА_5 1/2 частку нежитлових приміщень, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією Договору купівлі-продажу 1/2 частки нежитлових приміщень від 20.12.2014 року, який посвідчений приватним нотаріусом Полонкою Ю.С. та зареєстрований в реєстрі №270.
За вказаним договором, в цілому вищевказані нежитлові приміщення складаються з нежитлових приміщень салону-перукарні з нежитловими приміщеннями підвалу загальною площею 67,8 кв.м. на першому поверсі житлового будинку літ. А-3. В реальне користування ОСОБА_5 перейшли приміщення загальною площею 34,1 кв.м приміщення №1, №2, №3, №4, які сладають 50/100 часток нежитлових приміщень першого поверху літ.А-3.
В подальшому ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_6 1/2 частку нежитлових приміщень салону-перукарні з нежитловими приміщеннями підвалу загальною площею 67,8 кв.м. на першому поверсі житлового будинку за літ. А-3, в реальному користуванні якої знаходиться приміщення загальною площею 34,1 кв.м приміщення №1, №2, №3, №4, які сладають 50/100 часток нежитлових приміщень першого поверху літ.А-3, що підтверджується Договором дарування від 04.08.2017 року, який завірений приватним нотаріусом Коханенко О.Г. та зареєстрований в реєстрі за №596.
08.06.2017 року ОСОБА_1 звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за договорами позики від 26.12.2014 року та 27.02.2015 року на загальну суму 1 371 039, 30 грн.
22.06.2017 року ухвалою судді Заводського районного суду м. Миколаєва відкрито провадження у справі №487/3091/17.
30.06.2017 року, в рамках вищевказаної справи, Заводським районним судом м. Миколаєва ухвалою накладено арешт:
- на нежитлову будівлю, що розташована за адресою АДРЕСА_3 (реєстраційний номер майна 27025891), що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серія НОМЕР_1 , виданий Заводським РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області 10.12.1999 року, реєстраційний помер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_2 ); 
- на кімнату 2-х кімнатну спільного заселення, загальна площа 29.0 кв.м., житлова площа 23.3 кв.м., що розташована за адресою АДРЕСА_1  (реєстраційний номер майна 5362163), що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серія НОМЕР_1 , виданий Заводським РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області 10.12.1999 року, реєстраційний помер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_2 );
- на 1/4 частку у двокімнатній квартирі загальною площею 55.0 кв.м. житлова площа 30.9 кв.м.. що розташована за адресою АДРЕСА_2 (реєстраційний помер майна НОМЕР_3 ), що належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серія НОМЕР_1 , виданий Заводським РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області 10.12.1999 року, реєстраційний помер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_2 );
- на нежитлові приміщення салону-перукарні з нежитловими приміщеннями підвалу загальною площею 67,8 кв.м. па першому поверсі житлового будинку за літ. А-3, що розташовані но АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 38455907), що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серія НОМЕР_1 , виданий Заводським РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області 10.12.1999 року, реєстраційний помер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_2 ).
13.07.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено Договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Коханенко О.Г. та зареєстрований в реєстрі за №533, за яким ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 безоплатно у власність 1/2 частку нежитлових приміщень салону-перукарні з нежитловими приміщеннями підвалу загальною площею 67,8 кв.м. на першому поверсі житлового будинку за літ. А-3, що розташовані по АДРЕСА_1 . Згідно вказаного Договору у ОСОБА_7 в реальному користуванні знаходиться 1/2 частка нежитлових приміщень, а саме підвал у житловому будинку за літ. А-3 приміщення №2-1, 2-2, загальною площею - 33,7 кв.м.
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, 13.07.2017 року приватним нотаріусом Коханенко О.Г. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 36144495, внесено запис про право власності ОСОБА_3 на 1/2 частку нежитлових приміщень салону-перукарні з нежитловими приміщеннями підвалу загальною площею 67,8 кв.м. на першому поверсі житлового будинку за літ. А-3, що розташовані по АДРЕСА_1 .
17.08.2017 року ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, постановлено ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 червня 2017 року в частині накладення арешту на нежитлове приміщення салону-перукарні з нежитловими приміщеннями підвалу загальною площею 67,8 кв.м па першому поверсі житлового будинку за літ. А-3, що розташовані на АДРЕСА_1 змінити, забезпечивши позов накладенням арешту на частку цього нежитлового приміщення, що належать на праві власності ОСОБА_2 . В іншій частині зазначену ухвалу районного суду залишено без змін.
03.12.2020 року рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва у справі №487/3091/17 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 26 грудня 2014 року у розмірі 33 596,49 доларів США, яка складається з суми основного боргу у розмірі 32 000 доларів США. та 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання – у сумі 1596,49 доларів США. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 27 лютого 2015 року у розмірі 2 336,01 доларів США, яка складається з суми основного боргу у розмірі 2 225 доларів США та 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання – у сумі 111,01 доларів США. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 5303,01 грн. У задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення відсотків за користування грошовою позикою та інфляційних витрат за прострочення виконання основного зобов`язання – відмовлено.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 11.10.2021 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2020 року в частині визначеного розміру стягуваної заборгованості за договорами позики змінено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики за розпискою від 26 грудня 2014 року у розмірі 885 336 (вісімсот вісімдесят п`ять тисяч триста тридцять шість) грн. 90 коп., з якої: 843 200,00 грн. основної заборгованості, 42 136,90 грн. - 3% річних за прострочення виконання грошових зобов`язань за розпискою від 26 грудня 2014 року, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України за період з 02 жовтня 2015 року по 31 травня 2017 року. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики за розпискою від 27 лютого 2015 року у розмірі 61 558 (шістдесят одна тисяча п`ятсот п`ятдесят вісім) грн. 58 коп., з якої: 58 628, 75 грн. – основної заборгованості за розпискою від 27 лютого 2015 року та 2 929, 83 грн. - 3% річних за прострочення виконання грошових зобов`язань за розпискою від 27 лютого 2015 року відповідно до частини другої статті 625 ЦК України за період з 02 жовтня 2015 року по 31 травня 2017 року.
28.07.2021 року частині нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 (Літ. А-3, прим. №№2-1, 2-2, заг. площ. 33,7 м2), яка належить ОСОБА_3 надно нову адресу: АДРЕСА_4 , що підтверджується витягом з рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради №670 від 28.07.2021 року та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
07.12.2021 року державним виконавцем Заводського ВДВС у місті Миколаєві ПМУМЮ (м.Одеса) Тищенко О.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №67781456 про стягнення ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 946894,00 грн на підставі виконавчого листа №487/3091/17 від 11.11.2021 року.
25 грудня 2023 року головним державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Лемешко А.П. прийнято виконавче провадження № 67781456 з примусового виконання виконавчого листа № 487/3091/17 виданого 11.11.2021 Заводським районним судом м. Миколаєва.
Позивач вважає, що договір дарування є фраудаторним правочином, тому просить визнати його недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом.
Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
В порядку визначеному ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу і на необхідності врахування судами принцип добросовісності учасників цивільних правовідносин.
Так, у Постанові Верховного Суду від 10.09.2018 р. у справі № 920/739/17 наведено правовий висновок, що відповідно до ст.3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом ч.3 ст.509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.
У Постанові Верховного Суду від 10.04.2019 р. у справі № 390/34/17 вказано на те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
У Постанові Верховного Суду від 04.09.2020 р. у справі № 311/2145/19-ц вказано на те, що розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття «добросовісність» ототожнюється із поняттям «безвинність» і навпаки, «недобросовісність» із «виною». Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, ч.3 ст. 39 ЦК України), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності, за загальним правилом, є вина, то такі діяння є винними.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2019 р. у справі №910/8357/18 роз`яснено, що правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам). При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.
Зі змісту поняття фраудаторного правочину випливає, що правочин на шкоду кредитору вчиняється саме боржником в період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.12.2024 р. в справі № 916/379/23 вказала, що приватно-правовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин. Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Інакше такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним. Однак у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин (див. пункти 108, 115, 116).
Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (постанова Верховного Суду від 05.04.2023 р. в справі № 523/17429/20).
Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
Боржник, який відчужує майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, або виникнення у нього обов`язку зі сплати боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».
Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).
За висновками Верховного Суду у постанові від 24.07.2019 року у справі № 405/1820/17, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.
При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.
Контрагентом з яким боржник вчиняє оспорюваний договір може бути не тільки родич боржника, але й інша особа (зокрема, співвласник в спільній власності); відсутність заборони чи арешту не виключає кваліфікацію правочину як фраудаторного, оскільки для оспорення правочину, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), важливим є те, що учасники цивільного обороту використовують приватний інструментарій всупереч його призначенню, принципу доброї совісті та, зокрема, для, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника (поручителя) чи зменшення обсягу його майна (постанова Верховного Суду від 20 серпня 2024 року у справі № 947/37261/21).
Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто правовим наслідком недійсності договору є за своєю суттю «нівелювання» правового результату, породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (постанови Верховного Суду від 10 липня 2024 року в справі № 201/3274/21, від 22 листопада 2023 року в справі № 128/1878/20).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа). Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18, від 26 квітня 2023 року в справі № 644/5819/20).
Касаційний суд вже зауважував, що: недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, щона виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року в справі № 761/40240/21).
У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі № 757/52379/21-ц (провадження № 61-3339св24) зазначено. що: «касаційний суд зауважує, що: цей суд неодноразово аналізував конструкцію фраудаторного правочину, тобто правочину, який вчиняється на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису; зміст як договірного, так і недоговірного зобов`язання складають права та обов`язки його суб`єктів. Суб`єктивне право, що належить управненій стороні у зобов`язанні, йменується правом вимоги, а суб`єктивний обов`язок зобов`язаної сторони називається боргом; недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Мета позаконкурсного оспорювання фраудаторного правочину досягається для того, щоб кредитор міг задовольнити своє право вимоги, тобто щоб відбулося погашення боргу боржником; застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. Очевидно, що для мотивування кваліфікації оплатного правочину як фраудаторного недостатньо ствердження про наявність зловживання правом і наявність права вимоги. Таке мотивування має відбуватися через обґрунтування наявності/відсутності тих обставин, які дозволяють кваліфікувати правочин як вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору (наприклад, після пред`явлення позову про стягнення коштів та повернення заяви про забезпечення позову); контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (пов`язаність осіб, які вчиняють фраудаторний правочин може бути досить різноманітною. Зокрема, між особами які вчиняють фраудаторний правочин можуть бути родинні, квазіродинні відносини, інші цивільні відносини чи навіть трудові); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (це, зокрема потребує з`ясування того чи відповідала ціна вказана в договорі ринковим цінам на момент вчинення договору, чи взагалі відбувався розрахунок між боржником і кредитором, яким чином відбувався розрахунок).»
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Отже, Верховний Суд вже сформував усталену судову практику про можливість оскарження такого (фраудаторного) правочину особою (не стороною правочину), чиї майнові інтереси порушує правочин, якщо ця особа доведе, що власник майна уклав договір та відчужив за ним майно, свідомо погіршивши свій майновий стан з метою уникнення відповідальності перед кредитором, та зазначив, що належним способом захисту прав чи інтересів відповідного кредитора є повернення сторін у первісний стан, тобто відновлення ситуації, яка існувала до цього.
Судом встановлено, що: 
1) відповідачу ОСОБА_2 було відомо про існування невиконаного ним зобов`язання з повернення боргу позивачу; 
2) відповідач відчужив майно (1/2 частка нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 ) після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 
3) майно відчужене на підставі безоплатного договору; 
4) майно відчужене на користь третьої особи; 
5) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором, що підтверджується матеріалами справи. 
У даному випадку обов`язок з доказування наявності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення боргу, покладається саме на боржника, тобто на відповідача ОСОБА_2 . Однак відповідач не подав до суду жодних доказів наявності у нього доходів, а також іншого рухомого та нерухомого майна, на які можна звернути стягнення для примусового виконання рішення суду, яке залишається невиконаним.
На переконання суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення позивачем на його майно як боржника.
При цьому, суд вважає за необхідне підкреслити, що відносно критерію, за яким правочин може бути кваліфікований, як фраудаторний, слід зазначити, що це угоди, що завдали шкоди боржнику. Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.
Таких правових позицій дотримується Верховний Суд в своїй постанові від 17 жовтня 2023 року у справі № 908/802/20.
За таких обставин суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання оспорюваного договору дарування недійсним на підставі статей 3, 13, 203, 215 ЦК України, як вчиненого на шкоду кредитору (фраудаторним договором). 
При цьому встановлення фраудаторності договору є достатньою та самостійною підставою визнання його недійсним.
Не впливають на висновки суду аргументи представника відповідача ОСОБА_2 про недоведеність вартості нерухомого майна, яке є предметом спірного договору.
При цьому, аргументи представника відповідача ОСОБА_2 про укладення спірного договору до винесення ухвали про забезпечення позову, яким накладено арешт на спірне нерухоме майно, спростовані дослідженими судом доказами.
Щодо аргументів представника відповідача ОСОБА_2 , про пропуск позивачем строку звернення до суду з даними позовними вимогами, суд зазначає таке.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Тобто, у будь-якій справі про спір про право цивільне (приватне право) де відповідачем заявлено про застосування позовної давності, суд навіть при наявності правомірності позовних вимог зобов`язаний відмовити у задоволенні позову.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Хочу нагадати що за статтею 9. Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність – це законне право право порушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали. місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Як показує право застосовна судова практика в Україні позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше (рішення ВСУ від 16.11.2016р. у справі №6-2469цс16).
За таких обставин, позовна давність щодо визнання недійсним договору дарування від 13.07.2017 року за №533 почала обчислюватись із моменту вчинення спірного правочину, тобто з 13.07.2017 року та мала сплинула 13.07.2020 року.
При цьому, відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), який набув чинності 02.04.2020, строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 за № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з 12 березня 2020 року на усій території України установлений карантин, який послідовно продовжувався до 31.06.2023 року постановами КМУ: від 11.03.2020 року № 211 – з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року; від 20.05.2020 № 392- з 22 травня 2020 року до 31 липня 2020 року; від 22.07.2020 № 641- з 1 серпня 2020 року до 19 грудня 2020 року; від 09.12.2020 № 1236 – з 19 грудня 2020 року до 30 червня 2023 року.
До того ж відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України(дата набрання чинності цього пункту 17.03.2022 року) у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
Таким чином, строки позовної давності за будь якими позовами за спорами про право цивільне з юрисдикції на території України, якщо вони не сплили до 11.03.2020 року, законодавчо продовжені на час карантину та на відповідний термін на час воєнного стану.
4 вересня 2025 року набрав чинності Закон України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» від 14.05.2025 № 4434-IX.
Закон скасовує зупинення строків позовної давності на період дії воєнного стану, шляхом виключення п.19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України.
З урахуванням наведеного вище, оскільки звернення позивача з даним позовом до суду щодо визнання недійсним договору дарування від 13.07.2017 року за №533 мало місце 18.12.2024 року, а тому аргументи представника відповідача  ОСОБА_2 , про пропуск позивачем строку звернення до суду з даними позовними вимогами, судом відхиляються. 
Щодо вимоги про зобов`язання приватного нотаріуса Коханенко О.Г. скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 36144495 від 14.07.2017 та внести запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно за рішенням від 14.07.2017, індексний номер: 36144495, суд зазначає таке.
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17 зазначено, що «очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони договору купівлі-продажу від 26 червня 2018 року частки у праві спільної часткової власності на квартиру) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (договір купівлі-продажу від 26 червня 2018 року) використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на частку ОСОБА_1 і зумовив для неї настання таких негативних наслідків; колегія суддів, вважає, що обраний ОСОБА_1 спосіб захисту (відновлення становища яке існувало до порушення, шляхом повернення частки в праві спільної часткової власності ОСОБА_2) передбачений пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України та є ефективним для захисту її порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 жовтня 2024 року у справі № 932/18757/19 зазначено, що «апеляційний суд зробив обґрунтований висновок, що всупереч принципу добросовісності ОСОБА_2, після пред`явлення до нього позову про стягнення боргу, відчужив спірну частку домоволодіння ОСОБА_3 (іншому співвласнику домоволодіння) з метою уникнення виконання зобов`язання з повернення боргу за договором позики та задля унеможливлення в подальшому звернення стягнення на частку майна боржника у праві власності на виконання судового рішення про стягнення боргу. … вимога про скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 не є належною, оскільки для повернення майна (частки в праві спільної часткової власності) боржнику оспорювання реєстраційних дій щодо цього майна не вимагається.».
Враховуючи наведене, за встановлених обставин цієї справи ефективним способом захисту права/інтересу кредитора є повернення відповідного майна боржнику, тому вимоги про зобов`язання приватного нотаріуса Коханенко О.Г. скасувати рішення про державну реєстрацію та внести запис про скасування державної реєстрації не є належними, оскільки для повернення майна боржнику оспорювання реєстраційних дій (рішень, записів) щодо цього майна не вимагається, а вимоги про повернення майна боржнику позивач не заявляв.
Наведене узгоджується в висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі № 757/52379/21-ц.
Враховуючи викладене, в частині вимог до приватного нотаріуса Коханенко О.Г. про зобов`язання скасувати рішення про державну реєстрацію та внесення записів про скасування державної реєстрації суд відмовляє.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у сумі 2422,40 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 0.0.4029907902.1 від 25.11.2024 року
За таких обставин, з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у рівних частках по 1211,20 грн з кожного.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26 лютого 2015 року, п.п. 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інші проти України" від 10 грудня 2009 року, п. 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30 березня 2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обгрунтованим.
Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 76-81, 89, 133, 141, 259, 263-265, 354,355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, 

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Коханенко Ольги Григорівни про визнання договору дарування недійсним (фраудаторним) та скасування реєстрації – задовольнити частково.
Визнати недійсним Договір дарування від 13 липня 2017 року, відповідно до якого ОСОБА_2 передав безоплатно у власність належну йому на праві приватної власності 1/2 частку нежитлових приміщень салону-перукарні з нежитловими приміщеннями підвалу загальною площею 67,8 кв.м. на першому поверсі житлового будинку за літ. А-3, що розташовані по АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Коханенко Ольгою Григорівною, зареєстрований в реєстрі за №533.
В іншій частині, позов залишити без задоволення.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1211,20 грн судового збору.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 1211,20 грн судового збору.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_5 .
Відповідачі: 
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_6 .
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_7 .
Приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Коханенко Ольга Григорівна, місцезнаходження: АДРЕСА_8 .

Суддя Саламатін О.В.