ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2026 м. Дніпро Справа № 904/2650/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді-доповідача Паруснікова Ю.Б., Верхогляд Т.А., Іванова О.Г., 
секретар судового засідання Абадей М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Центрального апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фермерського господарства «Джал» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 08.09.2025 у справі № 904/2650/25 (суддя Мілєва І.В.), повний текст рішення складено 11.09.2025
за позовом Шахтарської окружної прокуратури в інтересах держави в особі: 
позивача-1 - Державної екологічної інспекції Придніпровського округу (Дніпропетровська та Кіровоградська області), м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області
позивача-2 – Слов`янської сільської ради, с. Слов`янка, Синельниківського району, Дніпропетровської області
до Фермерського господарства «Джал», Харківська область, с. Вільхуватка, Великобурлуцького району, Харківської області
третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Департамент екології та природних ресурсів Дніпропетровської обласної державної адміністрації, м. Дніпро
третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Головне управління Держгеокадастру Дніпропетровської області, м. Дніпро 
про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, -

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

22.05.2025 в системі «Електронний суд» Шахтарська окружна прокуратура, діючи в інтересах держави в особі позивача-1 – Державної екологічної інспекції Придніпровського округу (Дніпропетровська та Кіровоградська області) та позивача-2 – Слов`янської сільської ради, звернулася до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Фермерського господарства «Джал», в якому, з урахуванням заяви від 27.05.2025 про уточнення позовних вимог, просить суд:
- усунути перешкоди власнику – Слов`янській об`єднаній територіальній громаді в особі Слов`янської сільської ради (далі – Слов`янська ОТГ) у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою в межах ландшафтного заказника місцевого значення «Долина річки Бик» шляхом скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки з кадастровим номером 1222688800:01:002:0964 площею 752689 га, яка розташовується на території Слов`янської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області, проведену за Фермерським господарством «Джал» для ведення товарного сільськогосподарського виробництва державним реєстратором Межівського районного управління юстиції Дніпропетровської області 04.11.2015 (номер запису про інше речове право: 11954942).
- усунути перешкоди власнику Слов`янській ОТГ в особі Слов`янської сільської ради у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою природно-заповідного призначення з кадастровим номером 1222688800:01:002:0964 площею 752689 га шляхом зобов`язання Фермерського господарства «Джал» повернути земельну ділянку з кадастровим номером 1222688800:01:002:0964 площею 752689 га власнику - Слов`янській ОТГ в особі Слов`янської сільської ради (код ЄДРПОУ 04340264).
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 08.09.2025 у справі позов задоволено в повному обсязі.
Усунуто перешкоди Слов`янській ОТГ у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою площею 752689 га (кадастровий номер 1222688800:01:002:0964) шляхом скасування державної реєстрації права оренди, проведеної за ФГ «Джал» 04.11.2015 (запис № 11954942).
Усунуто перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження тією ж земельною ділянкою шляхом зобов`язання ФГ «Джал» повернути земельну ділянку власнику – Слов`янській ОТГ.
Стягнуто з ФГ «Джал» на користь Дніпропетровської обласної прокуратури витрати по сплаті судового збору у сумі 4 844,80 грн.
Повернуто Дніпропетровській обласній прокуратурі з державного бюджету України судовий збір у сумі 2 422,40 грн, сплачений згідно з платіжною інструкцією № 1322 від 20.05.2025.

2. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Фермерське господарство «Джал» оскаржує його в апеляційному порядку до Центрального апеляційного господарського суду і просить: скасувати оскаржуване рішення у справі та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
В апеляційній скарзі Фермерське господарство «Джал», вказує, що суд першої інстанції неправильно застосував ч. 2 ст. 60, ч. 3 ст. 93 Земельного кодексу України (далі – ЗК) та ст. 86 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК), оскільки не встановив наявність водного об`єкта, його розмір, межі прибережної захисної смуги та факт перетину цією смугою спірної земельної ділянки, а наявні у справі висновок геодезиста Руденка С.М. та лист Департаменту екології та природних ресурсів Дніпропетровської ОДА лише підтверджують розташування ділянки в межах заказника, але не доводять її знаходження в межах прибережної захисної смуги. 
Також апелянт посилається на виняток, передбачений ч. 3 ст. 93 ЗК, та зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» і п. 1.5 Положення про ландшафтний заказник місцевого значення «Долина річки Бик», затвердженого наказом Департаменту екології та природних ресурсів Дніпропетровської ОДА № 13 від 16.04.2023, оголошення заказника здійснюється без вилучення земельних ділянок у власників або користувачів. 
Крім того, скаржник вважає, що суд не дослідив докази його добросовісного набуття права оренди, зокрема проєкт договору оренди, витяги з Державного реєстру речових прав та Державного земельного кадастру, висновок державної експертизи землевпорядної документації № 108 від 05.05.2015, технічну документацію щодо нормативної грошової оцінки, та безпідставно не врахував правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17, від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18, а також висновки Верховного Суду щодо доктрини venire contra factum proprium, викладені у постанові від 10.04.2019 у справі № 390/34/17. 
Апелянт також стверджує, що суд помилково дійшов висновку про використання земельної ділянки не за цільовим призначенням із порушенням ст. 19 ЗК, оскільки фактично земельна ділянка використовувалася лише як пасовище для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а доказів іншого використання землі позивачами не надано. 
Крім того, скаржник вважає, що суд неправильно застосував ст. 391 Цивільного кодексу України (далі – ЦК), оскільки належним чином не встановив факт набуття Слов`янською сільською радою права власності на спірну земельну ділянку та одночасно дійшов суперечливого висновку про відсутність повноважень у Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області щодо розпорядження нею. 
Також апелянт зазначає про порушення судом ст. 48 ГПК, оскільки суд не розглянув заяву прокурора від 25.09.2025 про залучення співвідповідачем Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, хоча саме дії цього органу суд визнав неправомірними. 
Окремо скаржник вказує на порушення абзацу 5 ч. 1 ст. 35 ГПК, посилаючись на необ`єктивність судді Мілєвої І.В. та зазначаючи, що 08.09.2025 ним було заявлено відвід судді у зв`язку з обставинами, які, на його думку, викликали сумнів у її неупередженості, зокрема через розгляд аналогічної справи № 904/2761/25 та публікації у ЗМІ та на сайті Дніпропетровської обласної прокуратури про начебто вже виграну справу, коли вона ще не була заслухана по суті.
Крім того, апелянт вважає, що суд розглянув справу з порушенням строків позовної давності, передбачених статтями 256, 257, 261 ЦК, оскільки Слов`янська сільська рада набула право власності на земельну ділянку ще 02.07.2021, а з позовом звернулася лише у 2025 році. 

3. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу прокурор зазначає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та безпідставними, оскільки матеріалами справи підтверджено, що спірна земельна ділянка повністю розташована в межах ландшафтного заказника місцевого значення «Долина річки Бик», створеного рішенням Дніпропетровської обласної ради № 440-19/VI від 21.06.2013, що підтверджується даними Державного земельного кадастру, Національної кадастрової системи, листом Департаменту екології та природних ресурсів Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 08.05.2025 № 2-1939/0/261-25, а також листом ФОП Руденка Сергія Миколайовича, відповідно до якого сертифікованим інженером-землевпорядником (кваліфікаційний сертифікат № 010591) встановлено, що земельна ділянка на 100% знаходиться в межах заказника.
Прокурор наголошує, що набуття ФГ «Джал» права оренди на спірну земельну ділянку відбулося з порушенням статей 20, 93, 117, 122, 150, 186-1 ЗК, ст. 5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», статей 7, 9 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», а також статей 203, 204, 215 ЦК, оскільки земельна ділянка належить до особливо цінних земель природно-заповідного фонду (далі – ПЗФ) та є обмеженою в обороті. 
Посилання апелянта на ч. 2 ст. 25 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» прокурор вважає помилковими, оскільки ця норма застосовується лише до правомірного користування, яке не порушує природоохоронного режиму, тоді як відповідач здійснював діяльність без належної документації та погодженого режиму використання території заказника, чим порушив статті 58, 60, 93 ЗК, статті 7, 16, 25 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» та Положення про ландшафтний заказник місцевого значення «Долина річки Бик». 
Прокурор також заперечує доводи апелянта щодо добросовісного набуття права оренди, зазначаючи, що добросовісність не легалізує незаконне користування земельною ділянкою ПЗФ. 
Крім того, у відзиві зазначено, що відповідно до статей 80, 83, 84 ЗК саме Слов`янська сільська рада Синельниківського району Дніпропетровської області є належним суб`єктом права комунальної власності на спірну земельну ділянку та має право вимагати усунення перешкод у користуванні нею відповідно до ст. 391 ЦК та ч. 2 ст. 152 ЗК. 
Щодо доводів апеляційної скарги про упередженість судді Мілєвої І.В., прокурор зазначає, що вони є безпідставними, оскільки публікації на сайті Дніпропетровської обласної прокуратури та інших ЗМІ стосувалися іншої справи щодо земельної ділянки площею понад 80 га, яка перебувала у користуванні іншого суб`єкта господарювання, а не спірної земельної ділянки площею 752689 га, що є предметом цього спору. 
Також прокурор заперечує доводи апелянта щодо пропуску строку позовної давності, вказуючи, що заявлені вимоги є негаторними, спрямованими на усунення триваючого порушення права власності, тому позовна давність до них не застосовується. 
Окремо у відзиві наведено обґрунтування поважності причин пропуску строку на подання відзиву, які колегія суддів визнає поважними та поновлює строк на подання прокурором цього відзиву, який подано в межах встановленого строку (08.12.2025) після отримання копії апеляційної скарги від апелянта. 
З урахуванням викладеного прокурор просить апеляційну скаргу Фермерського господарства «Джал» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 08.09.2025 у справі № 904/2650/25 – без змін.

4. Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини.

Рішенням Дніпропетровської обласної ради від 19.03.2002 № 525-22/ХХІІІ затверджено перелік цінних природних територій, що резервуються для подальшої організації об`єктів ПЗФ області, до якого включено об`єкт «Долина річки Бик», розташований у Межівському районі Дніпропетровської області (а. с. 24-31 т 1).
Надалі рішенням Дніпропетровської обласної ради «Про створення об`єктів ПЗФ місцевого значення» від 21.06.2013 № 440-19/VI створено ландшафтний заказник місцевого значення «Долина річки Бик» на території Межівського (нині Синельниківського) району Дніпропетровської області в межах Слов`янської ОТГ (а. с. 32 т 1).
Проєкт створення заказника, розроблений Дніпропетровським національним університетом на замовлення Головного управління промисловості Дніпропетровської ОДА, визначив його площу у 2 758,3 га та встановив спеціальний природоохоронний режим використання території (а. с. 33 – 77 т 1).
Попри наявність у земельної ділянки природоохоронного статусу, наказом Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 03.08.2015 № 4-5/27-15-СГ затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки державної власності площею 752689 га з кадастровим номером 1222688800:01:002:0964, розташованої на території Слов`янської сільської ради Межівського (Синельниківського) району Дніпропетровської області, для продажу права оренди на земельних торгах з цільовим призначенням – ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а. с. 79 т 1). 
За результатами земельних торгів 22.10.2015 між Головним управлінням Держгеокадастру у Дніпропетровській області та Фермерським господарством «Джал» укладено договір оренди землі № 14/ДО-15 строком на 14 років, відповідно до якого земельну ділянку передано в оренду як землі сільськогосподарського призначення (пасовище), а. с. 70 – 73 т 1)).
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 426557491 від 13.05.2025, право власності на спірну земельну ділянку 02.07.2021 зареєстровано за Слов`янською сільською радою Дніпропетровської області (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 709851212226), а. с. 78 т 1)). 
Право оренди на цю ділянку було зареєстровано 04.11.2015 державним реєстратором Межівського районного управління юстиції Дніпропетровської області Кошарною С.С. на підставі договору оренди № 14/ДО-15 від 22.10.2015 за Фермерським господарством «Джал» (код ЄДРПОУ 33369342), номер запису про інше речове право 11954942, індексний номер рішення 25962367 від 09.11.2015.
Під час розгляду справи встановлено, що спірна земельна ділянка фактично знаходиться в межах ландшафтного заказника місцевого значення «Долина річки Бик», що підтверджується відкритими даними Державного земельного кадастру, відомостями Національної кадастрової системи із застосуванням шару «Природно-заповідний фонд», картографічною документацією заказника, а також листом ФОП Руденка Сергія Миколайовича – сертифікованого інженера-геодезиста (кваліфікаційний сертифікат № 010591), який за результатами топографо-геодезичних робіт підтвердив, що земельна ділянка площею 752689 га з кадастровим номером 1222688800:01:002:0964 повністю розташована в межах заказника. 
Також листом Департаменту екології та природних ресурсів Дніпропетровської обласної військової адміністрації від 08.05.2025 № 2-1939/0/261-25 підтверджено, що зазначена земельна ділянка належить до території ПЗФ (а. с. 86 т 1).
Суд врахував, що розташування земельної ділянки в межах об`єкта ПЗФ свідчить про її належність до земель природно-заповідного призначення та унеможливлює її використання для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 
На думку прокурора, передача спірної земельної ділянки в оренду ФГ «Джал» відбулася з порушенням вимог статей 20, 93, 117, 122, 150, 186-1 ЗК, ст. 5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», ст. 7, 9 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», а також ст. 203, 204, 215 ЦК, оскільки спірна ділянка є особливо цінною землею ПЗФ та належить до земель обмеженої оборотоздатності. 
У зв`язку з викладеним прокурор просить скасувати державну реєстрацію права оренди та зобов`язати ФГ «Джал» повернути земельну ділянку площею 752689 га з кадастровим номером 1222688800:01:002:0964 Слов`янській ОТГ в особі Слов`янської сільської ради.

5. Оцінка апеляційним господарським судом аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України (ч. 1 ст. 13 Конституції України).
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст. 14 Конституції України).
До земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим (ст. 18 ЗК).
Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення (ч. 1 ст. 19 ЗК).
Статтею 43 ЗК встановлено, що землі природно-заповідного фонду – це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
Згідно з ст. 44 ЗК до земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва).
Землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності (ст. 45 ЗК).
Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЗК до особливо цінних земель відносяться, зокрема землі природно-заповідного фонду.
Порядок використання земель природно-заповідного фонду визначається законом (ч. 2 ст. 45 ЗК). 
Отже, землі ПЗФ як особливо цінні природні ресурси перебувають під особливою охороною держави, мають спеціальний правовий режим використання та підлягають збереженню в інтересах Українського народу.
Прокурор у земельних правовідносинах, відповідно до ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», забезпечує дотримання законності, представляє інтереси держави в суді у визначених законом випадках, оскаржує незаконні рішення щодо земель та здійснює захист публічно значущих і особливо цінних земельних ресурсів.
Матеріалами справи підтверджується, що прокурор до звернення з позовом виконав вимоги ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», звернувся до компетентного органу – Слов`янської сільської ради як власника спірної земельної ділянки та фактично надав їй можливість самостійно вжити заходів захисту порушеного права, однак такий орган у розумний строк до суду не звернувся та належного захисту інтересів територіальної громади не здійснив. Саме така бездіяльність уповноваженого органу відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постановах від 20.09.2018 у справах № 924/1237/17 та від 27.02.2018 № 918/313/17, є достатньою підставою для реалізації прокурором представницьких повноважень.
Отже, прокурор належним чином обґрунтував наявність порушеного інтересу держави, необхідність його судового захисту та бездіяльність уповноваженого органу, а тому правомірно звернувся до суду в інтересах держави в особі Слов`янської сільської ради. 
Об`єктом спору є земельна ділянка ПЗФ з кадастровим номером 1222688800:01:002:0964 площею 752689 га, яка належить до земель комунальної власності Слов`янської територіальної громади та за твердженням прокурора незаконно вибула з належного правового режиму використання внаслідок передачі її відповідачу в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 
Суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду, дослідивши матеріали справи, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову прокурора, виходячи з того, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 1222688800:01:002:0964 площею 752689 га фактично розташована в межах ландшафтного заказника місцевого значення «Долина річки Бик», створеного рішенням Дніпропетровської обласної ради від 21.06.2013 № 440-19/VI, а відтак належить до земель ПЗФ та має особливий правовий режим використання, який унеможливлює її передачу в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 
Використання відповідачем землі ПЗФ всупереч її цільовому та правовому режиму безпосередньо зачіпає інтереси держави у сфері охорони особливо цінних земель, раціонального використання природних ресурсів та забезпечення права територіальної громади на належне володіння, користування і розпорядження комунальним майном.
Суд правильно виходив із положень ст. 178 ЦК, 43, 44, 45, 93 ЗК, ст. 3, 9, 14, 25, 26, 53, 54 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», ст. 61 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», які визначають, що землі ПЗФ є особливо цінними землями з обмеженою оборотоздатністю, перебувають під особливою державною охороною, а будь-яка діяльність, що суперечить їх природоохоронному призначенню, є недопустимою. 
Особливій державній охороні підлягають території та об`єкти природно-заповідного фонду України й інші території та об`єкти, визначені відповідно до законодавства України (ч. 2 ст. 5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища»).
Згідно з ч. 3 ст. 93 ЗК не підлягають передачі в оренду земельні ділянки, штучно створені у межах прибережної захисної смуги чи смуги відведення, на землях лісогосподарського призначення та природно-заповідного фонду, розташованих у прибережній захисній смузі водних об`єктів, крім випадків, передбачених законом.
Судом установлено, що заказник «Долина річки Бик» має визначену проєктну площу 2758,3 га, створений з метою збереження природних комплексів та біорізноманіття, а до його складу входять, зокрема, землі природоохоронного призначення, прибережні території та пасовища. При цьому режим використання заказника прямо передбачає заборону будь-якої діяльності, що суперечить його природоохоронному призначенню, включно з розорюванням, будівництвом та веденням господарської діяльності, несумісної з цілями охорони.
Факт розташування спірної земельної ділянки в межах зазначеного заказника підтверджено сукупністю належних і допустимих доказів: проєктною документацією зі створення заказника, відомостями Державного земельного кадастру, листом Департаменту екології та природних ресурсів Дніпропетровської ОДА від 08.05.2025 № 2-1939/0/261-25, а також висновком сертифікованого інженера-геодезиста ФОП Руденка С.М., що за результатами топографо-геодезичних робіт встановив накладення земельної ділянки на територію ПЗФ.
За таких обставин суд першої інстанції правильно виходив із того, що сам факт розташування земельної ділянки в межах об`єкта ПЗФ визначає її правовий режим, незалежно від внесення відповідних відомостей до кадастру чи прийняття окремих рішень щодо зміни її цільового призначення, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 31.07.2019 у справі № 813/4701/16 (щодо залежності правового режиму ділянки від факту знаходження на ній охоронюваного об`єкта) та від 07.10.2020 у справі № 910/2323/18. 
Отже, наказ ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 03.08.2015 № 4-5/27-15-СГ, яким затверджено проєкт землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки для продажу права оренди, а також укладений за результатами земельних торгів договір оренди землі від 22.10.2015 № 14/ДО-15 суперечили вимогам земельного та природоохоронного законодавства, оскільки на момент передачі в оренду спірна земельна ділянка вже перебувала в межах ландшафтного заказника місцевого значення «Долина річки Бик» та належала до земель ПЗФ, правовий режим яких виключає можливість їх використання для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Встановивши фактичні обставини використання земельної ділянки всупереч її правовому режиму, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність триваючого порушення права власності Слов`янської територіальної громади та про застосування положень статей 15, 16, 152 ЗК та ст. 391 ЦК як правової підстави для захисту права власника шляхом усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, у тому числі у випадках, коли таке порушення не пов`язане з позбавленням володіння.
Отже, обраний прокурором спосіб захисту у вигляді негаторного позову є належним.
Доводи апеляційної скарги ФГ «Джал» у межах, визначених ст. 269 ГПК, колегія суддів відхиляє, оскільки вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, зводяться до незгоди з оцінкою доказів та ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального і процесуального права.
Доводи апелянта про неправильне застосування судом першої інстанції ч. 2 ст. 60 та ч. 3 ст. 93 ЗК, а також ст. 86 ГПК є безпідставними, оскільки фактично зводяться до переоцінки доказів щодо розташування спірної земельної ділянки та встановленого для неї правового режиму. Разом з тим, позов задоволено не з підстав порушення режиму прибережної захисної смуги, а у зв`язку з належністю спірної земельної ділянки до земель ПЗФ. 
Суд першої інстанції обґрунтовано виходив із сукупності належних і допустимих доказів, які підтверджують розташування земельної ділянки в межах ландшафтного заказника місцевого значення «Долина річки Бик», а тому доводи апелянта щодо необхідності додаткового встановлення параметрів водного об`єкта та меж прибережної захисної смуги не мають правового значення для правильного вирішення цього спору, оскільки правовий режим спірної ділянки визначається її належністю до земель ПЗФ.
Посилання апелянта на ч. 2 ст. 25 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» та п. 1.5 Положення про ландшафтний заказник місцевого значення «Долина річки Бик» колегія суддів відхиляє як такі, що ґрунтуються на неправильному тлумаченні зазначених норм.
За змістом ч. 2 ст. 25 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» оголошення заказників провадиться без вилучення земельних ділянок у їх власників або користувачів. Однак вказана норма регулює виключно питання збереження титулу володіння чи користування земельною ділянкою та не означає відсутності встановлених законом обмежень щодо її використання. Навпаки, з моменту створення об`єкта ПЗФ на відповідну територію поширюється спеціальний правовий режим охорони, використання та збереження природних комплексів, визначений статтями 7, 9, 25, 26 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», який забороняє будь-яку діяльність, що суперечить цілям і завданням заказника.
Аналогічні обмеження передбачені і Положенням про ландшафтний заказник місцевого значення «Долина річки Бик», відповідно до якого на його території забороняється діяльність, що негативно впливає на стан природних комплексів та суперечить меті його створення.
Оскільки спірну земельну ділянку було передано в оренду саме для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, таке використання за своєю правовою природою спрямоване на господарську експлуатацію земельної ділянки та не узгоджується з природоохоронною метою створення ландшафтного заказника.
Отже, відсутність вилучення земельної ділянки у користувача не означає можливості її використання всупереч встановленому природоохоронному режиму, а тому наведені доводи апелянта не спростовують висновку суду про незаконність передачі спірної земельної ділянки в оренду.
Доводи щодо недослідження судом доказів добросовісності набуття права оренди також є неспроможними, оскільки наведені апелянтом документи, зокрема проєкт договору оренди, витяги з державних реєстрів, висновок державної експертизи землевпорядної документації та інші матеріали, не спростовують встановленого факту розташування земельної ділянки в межах об`єкта ПЗФ та не можуть легалізувати її використання з порушенням імперативних вимог земельного та природоохоронного законодавства.
Посилання апелянта на правові висновки, викладені у постановах від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17, від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18 щодо захисту добросовісного набувача, а також висновки Верховного Суду щодо доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), викладені у постанові від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 є нерелевантними до спірних правовідносин, оскільки такі правові позиції сформульовані переважно у сфері приватноправового обороту майна та не підлягають застосуванню у спорах, пов`язаних із незаконним використанням земель ПЗФ, правовий режим яких визначається імперативними нормами публічного права.
Аргументи апелянта про відсутність доказів використання земельної ділянки не за цільовим призначенням є безпідставними, оскільки встановлений судом першої інстанції факт розташування земельної ділянки в межах заказника вже сам по собі визначає обмеження її використання та виключає можливість ведення товарного сільськогосподарського виробництва, незалежно від фактичного характеру використання як пасовища.
Доводи щодо неправильного застосування ст. 391 ЦК також відхиляються апеляційним судом, оскільки суд першої інстанції правильно встановив наявність у Слов`янської територіальної громади права комунальної власності на спірну земельну ділянку та обґрунтовано виходив із того, що розпорядження нею ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області здійснювалося поза межами наданих законом повноважень, що не створює суперечності у висновках суду, а навпаки підтверджує незаконність первісного надання земельної ділянки в оренду.
Посилання скаржника на порушення судом ст. 48 ГПК у зв`язку з нерозглядом заяви про залучення співвідповідача є необґрунтованими, оскільки процесуальні питання щодо складу учасників справи вирішуються судом з урахуванням предмета спору та достатності залучених сторін для правильного вирішення справи. Надання судом оцінки правомірності дій ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області не є безумовною підставою для його залучення до участі у справі як співвідповідача, оскільки предмет спору стосується усунення перешкод у здійсненні права власності та повернення земельної ділянки, а не оскарження дій зазначеного органу.
Доводи скаржника про упередженість судді Мілєвої І.В. та допущеного нею порушення правил відводу, передбачених ст. 35 ГПК, є недоведеними та ґрунтуються на припущеннях скаржника, зокрема щодо розгляду іншої справи та інформаційних публікацій, які не свідчать про наявність обставин, що викликають сумнів у неупередженості судді у розумінні процесуального закону.
Посилання скаржника на пропуск позовної давності є безпідставними, оскільки спірні правовідносини характеризуються триваючим порушенням права власності у формі перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, а до вимог негаторного характеру позовна давність не застосовується, що виключає можливість відмови у позові з цієї підстави.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.06.2023 у справі № 554/10517/16-ц виснувала про те, що зайняття фізичними та юридичними особами земельних ділянок природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, не пов`язане із позбавленням власника цих ділянок володіння ними. Вказане стосується і тих випадків, коли право приватної власності на земельні ділянки природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення було зареєстровано на підставі неправомірних рішень про передачу таких земель у власність фізичних чи юридичних осіб. Такі рішення не створюють ті юридичні наслідки, на які вони спрямовані. Вимогу про усунення перешкод державі чи відповідній територіальній громаді у користуванні чи розпорядженні такими земельними ділянками можна заявити впродовж усього часу, поки триває відповідне порушення.
Також, колегія суддів апеляційного суду вважає необхідним навести правову позицію сформовану Верховним Судом у постанові від 12.03.2025 у справі № 676/76/22 про те, що у спорах стосовно прибережних захисних смуг, земель лісогосподарського призначення, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави (зокрема земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення), остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству. Ці інтереси реалізуються, зокрема через цільовий характер використання земельних ділянок, які набуваються лише згідно із законом. 
З огляду на вказане, у втручанні держави у право мирного володіння спірною земельною ділянкою ПЗФ є легітимна мета контролю за використанням цієї ділянки за цільовим призначенням згідно із загальними інтересами.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не свідчать про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права господарським судом.

6. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів ЦАГС дійшла висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав належну оцінку всім доказам у їх сукупності та ухвалив рішення з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого господарського суду, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

7. Щодо розподілу судових витрат.

Витрати пов`язані з розглядом апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника.

З підстав наведеного та керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284, 287 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства «Джал» – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 08.09.2025 у справі № 904/2650/25 – залишити без змін.
Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на Фермерське господарство «Джал».
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04.06.2026.

Головуючий суддя Ю.Б. Парусніков

Судді: Т.А. Верхогляд

О.Г. Іванов