Номер провадження: 22-ц/813/2005/26 
Справа № 522/5416/25
Головуючий у першій інстанції Ярема Х. С.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21.04.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,
суддів: Громіка Р.Д.,
Драгомерецького М.М., 
за участю:
секретаря Козлової В.А.,
представника КЕВ м. Одеси – Андреєва А.Е.,
позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 вересня 2025 року, повний текст якого складено 07 жовтня 2025 року та ухваленого під головуванням судді Яреми Х.С., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса про визнання незаконним та скасування наказу,
встановив:

20.03.2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса (далі – КЕВ м. Одеса) про визнання незаконним та скасування наказу начальника Одеського квартирно-експлуатаційного управління (далі - КЕУ) №119 від 20.12.2024 року про результати службового розслідування, в частині притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної.
Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 з 12.07.2024 року працював на посаді сторожа в КЕВ м. Одеса. 
Наказом начальника Одеського КЕУ від 20.12.2024 ОСОБА_1 та його батька було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани. Підставою винесення наказу був конфлікт, який стався 07.12.2024 року між позивачем ОСОБА_1 та черговим офіцером 8 Центру захисту інформації та кібернетичної безпеки в інформаційно-телекомунікаційних системах (далі – ЦЗІ та КБ в ІТС) майором ОСОБА_2 , а також із заступником начальника управління головним інженером Одеського квартирно-експлуатаційного управління 
ОСОБА_3 подальшому вже мова йшла не про ОСОБА_4 , а про старшого солдата ОСОБА_5 .
Однак, позивач з цим не погоджується, так як вважає, що причиною конфлікту стало небажання ОСОБА_1 виконувати вказівку цих осіб, до яких він як сторож, не має відношення, щодо підміни їх на посту №1 будівлі № НОМЕР_1 військового містечка № НОМЕР_2 , що і змусило його звернутись із даним позовом до суду. 
Звертаючись до суду з позовом, позивач також пояснював, що КЕВ м.Одеса, де він працював сторожем з 08.00 год. до 08.00 год., через 3 доби, та військова частина, в якій проходили службу майор ОСОБА_6 а старший солдат ОСОБА_7 , є абсолютно різними, незалежними один від одного об`єктами, просто знаходяться на одній території. Позивач є найманим працівником, не є службовою особою чи військовослужбовцем ЗСУ, не має права на носіння та використання зброї на робочому місці, як сторож. Також позивач звернув увагу на те, що було порушено і порядок проведення службового розслідування, і відсутні правові підстави для притягнення його до дисциплінарної відповідальності, адже він діяв згідно зі своїми посадовими обов`язками. Позивача не було повідомлено про наявність наказу щодо проведення службового розслідування, не взято до уваги його пояснення. В наказі відсутні докази вчинення позивачем дисциплінарного проступку. 

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24.09.2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені. 
Визнано незаконним та скасовано наказ начальника Одеського квартирно-експлуатаційного управління №119 від 20.12.2024 року про результати службового розслідування, в частині притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та оголошення догани.
Стягнуто з КЕВ м. Одеса на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позову в розмірі 1 211,20 грн. (а.с.154-56). 

В апеляційній скарзі КЕВ м. Одеса ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29.04.2025 року, ухвалення нового судового рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.161-164).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, усні заперечення на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що відповідач – КЕВ м. Одеса не надав суду доказів порушення ОСОБА_1 трудової дисципліни при виконанні ним своїх трудових обов`язків.

З таким висновком суду першої інстанції повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач  ОСОБА_1 дійсно з 12.07.2024 прийнятий на посаду сторожа військового містечка № НОМЕР_2 Одеського КЕУ, яке з 31.01.2025 переформовано у КЕВ м. Одеси.
Наказом начальника Одеського КЕУ (з основної діяльності) №421 від 10.12.2024 наказано провести службове розслідування з метою встановлення причин особистого конфлікту між працівником сторожової охорони Одеського КЕУ ОСОБА_8 та черговим офіцером 8 ЦЗІ та КБ в ІТС майором ОСОБА_9 ,в зв`язку з чим було створено спеціальну Комісію (а.с.54).

За наслідками даного службового розслідування було встановлено, що позивачем ОСОБА_1 не було вчинено порушення трудової дисципліни.

Разом з тим, Актом службового розслідування від 19.12.2024 було запропоновано притягнути ОСОБА_1 та його батька ОСОБА_10 до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани. Конфлікт, що виник 07.12.2024 між сторожем військового містечка, працівником ЗСУ ОСОБА_1 та військовослужбовцями 8 ЦЗІ та КБ в ІТС старшого солдата ОСОБА_7 , майора ОСОБА_11 , виник з причини небажання виконувати прохання підміни їх на посту № НОМЕР_3 військового містечка, у зв`язку із тим, що це не входить в посадові обов`язки сторожа військового містечка № НОМЕР_2 . Разом з тим відмова від прохання щодо підміни сторожем чергового військового здійснювалася нецензурною лайкою, образами в бік військових з боку працівника ЗСУ ОСОБА_1 . 
Більше того, в Акті зазначено, що враховуючи зібрані факти та відеозаписи, з боку працівника ЗСУ ОСОБА_1 порушено вимоги виконання основних обов`язків працівників згідно з п.3 п.п. 3.1 Колективного договору, ст.ст. 3,21,28 Конституції України, в частині ведення себе гідно та з повагою в трудовому колективі. Саме з цих підстав комісією було запропоновано притягнути позивача ОСОБА_1 , як і його батька – ОСОБА_10 , до дисциплінарної відповідальності, шляхом оголошення їм догани.

Однак, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції правомірно виходив із того, що вищезазначеним Актом службового розслідування не було встановлено, що позивачем ОСОБА_1 було вчинено будь-яке порушення трудової дисципліни, за що його можливо було б притягнути до дисциплінарної відповідальності.

Більше того, суд правильно встановив, що конфлікт між позивачем ОСОБА_1 і черговим офіцером 8 ЦЗІ та КБ в ІТС майором ОСОБА_9 а також солдатом ОСОБА_12 дійсно виник, однак не через порушення ОСОБА_1 , своїх посадових обов`язків, а через причини його небажання виконувати прохання вищевказаних військовослужбовців на підміну їх на посту № НОМЕР_3 військового містечка, що не входило в його посадові обов`язки.

Що стосується нецензурної лайки з боку позивача ОСОБА_1 , про яку вказував представник КЕВ м. Одеси в судах першої та апеляційної інстанції, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в результаті виниклого конфлікту військовослужбовці ОСОБА_13 і ОСОБА_7 також висловлювались нецензурною лайкою на адресу позивача ОСОБА_1 прожували йому зброєю, при тому, що будь-якої зброї у позивача ОСОБА_1 не було.
Більше того, суд першої інстанції зазначив, що з відео, яке відповідач сам додав до справи, чутно як військовослужбовці зневажливо розмовляють з ОСОБА_1 , матом, російською мовою, на що ОСОБА_1 просив їх говорити українською. 

З огляду на викладене, суд дійшов правильного висновку про те, що жодного факту описуваного відповідачем в службовому розслідуванні, що поставлено в провину позивачу, не підтвердилось. 

Також вирішуючи даний спір, суд правильно зазначив, що знакою порушення трудової дисципліни є наявність проступку в діях або бездіяльності працівника. Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків. Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку.
При цьому, саме на роботодавцеві лежить обов`язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, за яких вчинено проступок.

При розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок.
Для правомірного накладення дисциплінарного стягнення роботодавцем необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку. Невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності.
В наказі про накладення дисциплінарного стягнення обов`язково має бути зазначено, в чому полягає порушення трудової дисципліни, тобто має бути вказівка на фактичні обставини, які послужили підставою для застосування заходу дисциплінарного стягнення.

Разом з тим, в оскаржуваному Наказі були зроблені не об`єктивні висновки по результатам службового розслідування, а висновки, зроблені на підставі доповідної записки ОСОБА_14 та військовослужбовців ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 і ОСОБА_16 .

Крім викладеного, слід зазначити, що в оскаржуваному Наказі є посилання на порушення ОСОБА_1 статей 3, 21, 28 Конституції України, згідно яких людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Конституція України закріплює, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Кожна людина має право на вільний розвиток своєї особистості, якщо при цьому не порушуються права і свободи інших людей, та має обов`язки перед суспільством, в якому забезпечується вільний і всебічний розвиток її особистості.

Однак, як було вказано вище, матеріали справи не мають жодних доказів порушення позивачем ОСОБА_1 трудової дисципліни, за що йому була оголошена догана, рівно як і порушення ним Конституції України.

Разом з тим, суд першої інстанції правильно зазначив, що учасниками конфлікту були не будь-хто, а військовослужбовці, які, як ніхто інший, в першу чергу повинні вести себе гідно, згідно зі статутом військовослужбовця. 

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх усних заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційних скарг.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Крім того, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення прийнято у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,
ухвалив:

Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 30.04.2026 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький