ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

29 червня 2026 року	Справа №160/7723/26 	
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Неклеси О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-
ВСТАНОВИВ:
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду через систему “Електронний суд” надійшла позовна заява фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якій позивач просить:
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №0010300708 від 07.01.2026 року;
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №0010350708 від 07.01.2026 року. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 03 грудня 2025 року посадовими особами ГУ ДПС у Дніпропетровській області на підставі наказу було розпочато фактичну перевірку ФОП ОСОБА_1 , проте наказ про проведення фактичної перевірки не містив належним чином визначеної підстави для її проведення, що суперечить вимогам п. 80.2 ст. 80 Податкового кодексу України та свідчить про порушення процедури призначення перевірки. За результатами проведеної перевірки складено акт від 15.12.2025 №5216/04/30/07/08/РРО/ НОМЕР_1 , у якому контролюючий орган дійшов висновку про нібито порушення позивачем вимог Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій», зокрема в частині незастосування програмного реєстратора розрахункових операцій (ПРРО) при здійсненні розрахункових операцій, на підставі яких було винесено оскаржувані податкові повідомлення-рішення. Зауважив, що у відповідь на запит про надання документів позивачем було надано письмові пояснення листом від 10.12.2025 року, у яких обґрунтовано зазначено про відсутність обов`язку надавати такі документи в межах фактичної перевірки, а також роз`яснено специфіку здійснення господарської діяльності позивача, яка ведеться виключно в безготівковій формі через мережу Інтернет. Позивач вважає, що у даному випадку має місце сукупність порушень, а саме: відсутність належної правової підстави для проведення фактичної перевірки; формальний характер наказу на її проведення; невідповідність місця проведення перевірки фактичному характеру діяльності позивача, що свідчать про незаконність самої перевірки, та зумовлює незаконність усіх прийнятих за її результатами рішень, у тому числі податкових повідомлень-рішень. Також позивач вважає, що відповідач вийшов за межі фактичної перевірки, оскільки витребувані у нього документи не стосуються безпосередньо факту здійснення розрахункових операцій за місцем їх проведення, а характеризують господарську діяльність платника податків загалом, що є предметом виключно документальної перевірки, а тому позивач правомірно надав письмові пояснення щодо неможливості та відсутності обов`язку надання таких документів у межах відповідної перевірки. Окрім того, позивач наголошував на відсутності розрахункових операцій у розумінні Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», оскільки безготівкові банківські перекази, на його думку, не створюють обов`язку застосування РРО. Зауважив, що операції через NovaPay не є розрахунковими та не створюють обов`язку застосування РРО, оскільки позивач не здійснює приймання коштів від покупця безпосередньо, а отримує їх від фінансової установи у безготівковій формі, тому такі операції не підпадають під визначення розрахункових операцій, встановлене Законом України №265/95-ВР. Позивач вважає, що контролюючий орган у даному випадку фактично підміняє законодавче визначення розрахункової операції розширеним тлумаченням, прирівнюючи будь який рух коштів до такої операції, що суперечить принципу правової визначеності. Наголошував на тому, що у даній справі відсутні будь-які докази того, що позивач здійснював операції через NovaPay, а також відсутні будь-які господарські операції у частині спірного періоду (зокрема травень 2025 року), що повністю спростовує висновки контролюючого органу. Таким чином, висновки відповідача щодо необхідності застосування позивачем РРО, на думку позивача, є необґрунтованими і такими, що не відповідають нормам матеріального права та суперечать судовій практиці, а застосування до позивача фінансових санкцій є протиправним та підлягає скасуванню. В обґрунтування своєї правової позиції позивач посилається на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.12.2025 у справі №520/27700/25, в якому суд дійшов висновку про відсутність обов`язку застосування РРО у разі отримання коштів через фінансові установи у безготівковій формі.
Ухвалою суду від 03.04.2026 року позовну заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до відповідача-1: Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, відповідача-2: Державної податкової служби України про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень залишено без руху. Позивачу встановлено десятиденний строк, з моменту отримання копії цієї ухвали, для усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.04.2026 року продовжено фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 строк для усунення недоліків позовної заяви на 10 (десять) днів з моменту отримання копії цієї ухвали.
На виконання ухвали суду позивач виправив вказані недоліки, згідно заяви від 14.04.2026р. вх.№ 21895/26.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.04.2026 року відкрито провадження в адміністративній справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
05.05.2026 року до суду через систему «Електронний суд» від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов не визнає, у зв`язку з його необґрунтованістю та безпідставністю, а тому просить у задоволенні позову відмовити повністю. Відзив обґрунтовано тим, що у наказі від 02.12.2025 №7286-п ГУ ДПС у Дніпропетровській області на проведення перевірки міститься посилання на підстави проведення перевірки, а саме: пп.80.2.3 п.80.2 ст.80 ПК України. Наголошував на усталеній судовій практиці Верховного Суду з питань визначення підстав для проведення перевірки, зокрема про те, що не зазначення конкретної підстави в наказі на проведення на перевірки не свідчить про незаконність наказу або перевірки, оскільки відповідно до п.п.81.1 ст. 81 ПК України, в наказі на перевірку достатньо зазначити підставу для проведення перевірки, визначену цим Кодексом і достатнім відображенням в наказі підстави для проведення фактичної перевірки є нумераційне позначення відповідного пункту статті Податкового кодексу України без розкриття його змісту. Відповідач вважає, що ГУ ДПС у Дніпропетровській області дотримано вимоги щодо оформлення наказу на проведення перевірки та у контролюючого органу були належні підстави для проведення фактичної перевірки. Посадовими особами ГУ ДПС у Дніпропетровській області на виконання наказу від 02.12.2025 №7286-п, проведено фактичну перевірку за адресою: АДРЕСА_1 , де здійснює свою господарську діяльність ФОП ОСОБА_1 . Перевіркою встановлено порушення позивачем п.1,2, ст.3 Закону України №265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (далі – Закон №265/95); п.85.2 ст. 85 ПКУ в частині ненадання платником податків посадовим (службовим) особам органів державної податкової служби у повному обсязі всіх документів, що належать або пов`язані з предметом перевірки. За результатами перевірки складено акт фактичної перевірки від 15.12.2025 №5216/04/36/07/08/РРО/ НОМЕР_1 , висновки якого стали підставою для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень. В ході проведення фактичної перевірки та згідно бази даних ДПС України за травень (вибірково) встановлено: проведення розрахункових операцій через платіжну систему « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (грошові перекази) для подальшого переказу на поточний рахунок ФОП ОСОБА_1 . Вказані кошти отримані за реалізовані товари за допомогою мережі інтернет та послуг доставки «Нова Пошта». Згідно пояснень наданих до перевірки та баз даних ДПС України ФОП ОСОБА_1 РРО/ПРРО не зареєстровані. Таким чином, встановлено проведення розрахункових операцій без застосування РРО/ПРРО в період з 14.025.2025 по 23.05.2025 на загальну суму 268 454 грн. Вказана сума підтверджена витягом з баз даних СОД РРО. Отже, у зв`язку з відсутності зареєстрованого РРО/ПРРО у ФОП ОСОБА_1 та наявності скарги споживача про невидачу фіскальних чеків, контролюючий орган проаналізував інформацію з баз даних ДПС (СОД РРО), сформованих фіскальними реєстраторами ТОВ «НоваПей». Наголошував на тому, що обов`язок застосування РРО та/або ПРРО продавцем товарів у разі здійснення продажу з використанням послуг посередників залежить від умов договору між продавцем та таким посередником – надавачем послуг. Відповідно до умов Договору про надання послуг з організації перевезення відправлень, розміщеного на сайті ТОВ «Нова Пошта», вбачається, що ТОВ «Нова Пошта» є експедитором. Також, відповідно до умов Договору на переказ коштів для суб`єктів господарювання, розміщеного на сайті ТОВ «Нова Пей», ТОВ «Нова Пей» не є учасником операцій з купівлі-продажу товарів (послуг) або іншого правочину, укладеного між Платником та Отримувачем. Отже, між ФОП ОСОБА_1 та покупцями здійснюються операції купівлі-продажу товарів, в свою чергу між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Нова Пошта» здійнюється – надання послуг з організації перевезень відправлень покупцям, а між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Нова Пей» – надання послуг з переказу належних йому коштів. Відповідно до наведених вище умов договорів, суб`єктами (учасниками) безпосередньо операції купівлі-продажу товару є лише ФОП ОСОБА_1 (продавець), який здійснює продаж товарів, і споживач (покупець), як отримувач такого товару. Саме тому ФОП ОСОБА_1 , відповідно до Закону № 265, зобов`язаний видати відповідний розрахунковий документ, що підтверджує право власності на товари покупцю. Наголошував на тому, що Закон № 265 трактує розрахункову операцію не за фактом отримання готівки фізичною особою-підприємцем чи юридичною особою, а за фактом оплати покупцем готівкою або карткою — навіть через посередника. У даному випадку посередницькі функції ТОВ «Нова Пей» не змінюють суті правовідносин між продавцем і покупцем та не усувають обов`язку продавця видати фіскальний чек, як цього вимагає пункт 11 статті 8 Закону № 1023-XII. Відповідач наголошував на правовій позиції викладеній у постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30.03.2026 у справі №300/4685/25, а також на правових позиціях Верховного суду, викладених у постановах від 09 вересня 2024 року у справі №280/6832/23, від 25.09.2024 року № 280/6829/23. Окрім того відповідач зауважив, що під час проведення перевірки ФОП ОСОБА_1 не було надано документів, що пов`язані з предметом перевірки, такі документи не були надані позивачем і разом з письмовими пояснення на запит відповідача, що свідчить про порушення ним вимог п.85.2 ст.85 ПК України. З огляду на викладену вище нормативну аргументацію, некоректне висвітлення обставин справи позивачем, відповідач вважає вимоги ФОП ОСОБА_1 безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.
Також, 05.05.2026 року до суду через систему «Електронний суд від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи №160/7723/26 за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.05.2026 року у задоволенні клопотання Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про розгляд справи №160/7723/26 за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін було відмовлено.
12.05.2026 року до суду через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він не погоджується з доводами, викладеними у відзиві ГУ ДПС у Дніпропетровській області, вважає їх необґрунтованими, такими, що не спростовують обставин, викладених у позовній заяві та не підтверджують правомірності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень. Відповідь на відзив обґрунтована неналежністю звернення громадянина, як підстави для проведення фактичної перевірки, оскільки таке звернення не містить жодних конкретних даних, які б підтверджували факт порушення саме позивачем вимог законодавства про застосування РРО/ПРРО. Наголошував на тому, що Верховний Суд неодноразово звертав увагу на необхідність належної конкретизації підстав проведення фактичних перевірок, проте відповідач не надав суду жодних доказів того, що перед призначенням перевірки ним було здійснено будь-який аналіз достовірності відомостей, викладених у зверненні, або хоча б мінімальне встановлення факту існування господарських правовідносин між позивачем та особою, яка звернулася зі скаргою. Зауважив, що відповідачем було порушено вимоги ПК України при оформленні наказу про проведення фактичної перевірки, оскільки у наказі відсутня конкретизована підстава проведення перевірки. Також зазначив, що контролюючий орган використав механізм фактичної перевірки не для перевірки конкретної інформації про можливе порушення, а для здійснення загального контролю фінансово-господарської діяльності позивача, що суперечить правовій природі фактичної перевірки. Позивач вважає, що у даній справі допущені порушення є істотними, оскільки вони безпосередньо вплинули на його можливість реалізувати свої права та фактично призвели до незаконного втручання у його діяльність. Зауважив, що позивач не ухилявся від надання документів, а навпаки надав письмові пояснення та повідомив контролюючий орган про об`єктивну неможливість подання частини документів, які не стосуються предмета перевірки, тому застосування до позивача штрафної санкції за нібито ненадання документів є безпідставним, необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам податкового законодавства. Також представник позивача наголошував на відсутності у позивача обов`язку застосовувати РРО/ПРРО та безпідставності висновків контролюючого органу про проведення розрахункових операцій через NovaPay, з підстав аналогічних тим, що були викладені у позовній заяві. На підставі вищевикладеного, висновки відповідача про нібито обов`язок позивача застосовувати РРО/ ПРРО, на думку позивача, є необґрунтованими, а оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті без належних правових та фактичних підстав, у зв`язку з чим підлягають скасуванню. Окремо представник позивача звернув увагу на те, що відповідачем при визначенні розміру штрафних санкцій не було застосовано положення пункту 15 розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», що призвело до безпідставного та необґрунтованого збільшення суми фінансової відповідальності позивача. Позивач відповідає критеріям, визначеним пунктом 15 розділу ІІ Прикінцевих положень Закону №265/95-ВР, оскільки штрафні санкції нараховані за в період з 14.05.2025 по 23.05.2025, тому до нього підлягали застосуванню саме зменшені розміри фінансової відповідальності : 25% та 50%, а не 100% та 150%, як це було визначено відповідачем. Отже, на думку позивача, відповідачем при визначенні розміру штрафних санкцій було неправильно застосовано норми матеріального права, що є самостійною підставою для визнання спірного податкового повідомлення-рішення протиправним та його скасування. Посилання відповідача на судову практику позивач вважає нерелевантними до спірних правовідносин, оскільки наведені справи стосуються інших фактичних обставин та іншого механізму здійснення розрахунків. З огляду на вищевикладене, просив врахувати подану відповідь на відзив ГУ ДПС у Дніпропетровській області та адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.
15.05.2026 року до суду через систему «Електронний суд» від представника відповідача надійшли заперечення (на відповідь на відзив), в яких відповідач не погоджується з доводами позивача, які викладені у відповіді на відзив з огляду на наступне. У наказі від 02.12.2025 №7286-п ГУ ДПС у Дніпропетровській області на проведення перевірки міститься посилання на підстави проведення перевірки, а саме: пп.80.2.3 п.80.2 ст.80 ПК України. Підставою для призначення перевірки стало те, що на адресу ГУ ДПС у Дніпропетровській області надійшла скарга споживача, у якій вказано про можливі порушення законодавства у сфері торгівлі фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , ІНН НОМЕР_2 , який торгує через мережу Інтернет та не видає чеки. Відтак, у зв`язку з надходженням письмового звернення покупця (споживача), що містить відомості про можливі порушення законодавства, покладає обов`язок на контролюючий орган вжиття відповідних заходів реагування, у тому числі, шляхом призначення фактичної перевірки. Представник відповідача наголошував на тому, що під час проведення перевірки було встановлено проведення ФОП ОСОБА_1 розрахункових операцій без застосування РРО/ПРРО в період з 14.025.2025 по 23.05.2025 на загальну суму 268 454 грн., що підтверджується витягом з баз даних СОД РРО. Суб`єктами (учасниками) безпосередньо операції купівлі-продажу товару є лише ФОП ОСОБА_1 (продавець), який здійснює продаж товарів, і споживач (покупець), як отримувач такого товару. Саме тому ФОП ОСОБА_1 , на думку відповідача, відповідно до Закону № 265 зобов`язаний видати відповідний розрахунковий документ, що підтверджує право власності на товари покупцю. Також відповідач, в обґрунтування своєї правової позиції, наводить доводи аналогічні тим, що були викладені у відзиві на позовну заяву. З огляду на вищевикладене, просив врахувати надані заперечення при винесенні рішення у справі №160/7723/26 та прийняти рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на адресу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області надійшла скарга споживача ОСОБА_2 від 20.11.2025 року (вх.№Є-623 від 24.11.2025 року), у якій було вказано про порушення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 законодавства у сфері торгівлі, а саме (мовою оригіналу): «Звертаю вашу увагу на діяльність ФОП ОСОБА_1 ІНН НОМЕР_2 , який торгує через мережу Інтернет та не видає чеки. Нещодавно я замовляв в нього товар, який прийшов поштою, та касового чеку там не було. Прошу вас провести перевірку зазначеного підприємця та застосувати до нього штраф за порушення податкового законодавства. Про вжиті захожу прошу повідомити мене по пошті у встановлений чинним законодавством термін.».
З метою належного контролю за дотриманням платником податків податкового та іншого законодавства, з огляду на звернення громадянина ОСОБА_2 , доповідною запискою управління податкового аудиту ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 02.12.2025 №9405/04-36-07-08-16 ініційовано призначення перевірки здійснення ФОП ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платником податків розрахункових операцій, введення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).
02.12.2025 року заступником начальника ГУ ДПС у Дніпропетровській області було прийнято наказ №7286-п «Про проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 )», яким керуючись ст.19-1, ст.20, пп.69.2-2 п.69 підрозділу 10 розділу ХХ, пп.75.1.3 п.75.1 ст.75, на підставі пп.80.2.3 п.80.2 ст.80 Податкового кодексу України, наказано провести фактичну перевірку ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за адресою: АДРЕСА_1 щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платником податків розрахункових операцій, введення касових операцій , наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).
Також відповідачем було складено направлення на перевірку від 02.12.2025 року №11747, від 02.12.2025 року №11748.
На виконання наказу від 02.12.2025 №7286-п, посадовими особами ГУ ДПС у Дніпропетровській області проведено фактичну перевірку за адресою ФОП ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 . 
Перевірку розпочато 03.12.2025 року о 14:00 год. та проведено у присутності представника ФОП ОСОБА_1 - адвоката Тішуніна Олександра Анатолійовича, якого під особистий підпис ознайомлено з направленнями на перевірку від 02.12.2025 №11747, №11748 та вручено копію наказу від 02.12.2025 №7286-п, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується позивачем. 
В ході проведення перевірки, 03.12.2025 року посадовими особами відповідача було складено письмову вимогу перевіряючих про надання платником податків документів, в якій запропоновано надати до перевірки наступні документи за перевіряємий період 01.01.2023 по 03.12.2025: книги обліку розрахункових операцій; касові книги; первинні касові документи; накази (розпорядження), розрахунки на встановленні лімітів залишку готівки в касі; журнал обліку прибуткових та видаткових касових ордерів; звіти про використання коштів (авансові звіти); документи щодо обліку товарних запасів, у порядку визначеному відповідним національним положенням (стандартам бухгалтерського обліку, первинні документи на прибуття товарно-матеріальних цінностей); картки обліку стаціонарних приміщень; довідки на книги обліку розрахункових операцій; розрахункові книжки; контрольні стрічки РРО; документи на повернення товару та грошей; пояснення по помилково проведеним розрахункам в РРО; виписки банків; договори на обслуговування РРО з сервісними центрами; ліцензії. Наведена вимога була вручена представнику позивача 03.12.2025 року о 14:10 під підпис, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується позивачем.
У зв`язку із залученням до проведення перевірки іншого ревізора, відповідачем було видано направлення на проведення фактичної перевірки від 04.12.2025 №11780. Від підписання направлення на проведення фактичної перевірки від 04.12.2025 №11780 адвокат ФОП ОСОБА_1 - відмовився, тому контролюючим органом складено акт відмови від підпису у направленні від 04.12.2025 року №000993/1.
У відповідь на запит контролюючого органу про надання документів, позивачем було надано письмові пояснення листом від 08.12.2025 року (вх.№138260/6 від 12.12.2025 року), у яких зазначено, що наказ про проведення перевірки, пред`явлений посадовими особами ДПС не містив чітко визначеної підстави для її здійснення, що прямо суперечить вимогам ПК України та є порушенням установленої процедури. Також повідомлено, що всі розрахунки з покупцями здійснюються виключно в безготівковій формі через систему інтернет-еквайрингу та безготівкові перекази з рахунків клієнтів, тому оскільки готівкові кошти від споживачів не приймаються, обіг готівки відсутній, РРО/ПРРО не застосовувався, оскільки не було підстав для цього. Зауважив, що господарська діяльність здійснюється не за місцем реєстрації, а в мережі Інтернет. На підставі викладеного відповідача повідомлено, що частина запитаних документів не створюється та не зберігається, у зв`язку з відсутністю об`єктивної необхідності, що випливає з обраної моделі господарювання. Також позивач зазначив про відсутність обов`язку надавати первинні документи в межах фактичної перевірки, оскільки їх запитування можливе виключно у рамках документальної перевірки, при наявності підстав та процедурних умов її проведення. Зважаючи на вищевикладене, позивач просив врахувати фактичні обставини провадження господарської діяльності та здійснювати перевірку виключно у межах предмету, передбаченого пп.75.1.3 п.75.1 ст.75 ПК України.
За результатами проведеної перевірки посадовими особами ГУ ДПС у Дніпропетровській області складено акт фактичної перевірки від 15.12.2025 року №5216/04/30/07/08/РРО/ НОМЕР_1 (далі - Акт перевірки), у висновках якого відповідач зазначив про встановлені під час перевірки порушення:
- п.п. 1, 2 ст.3 розд.ІІ Закону України від 06.07.1995 року №265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (зі змінами та доповненнями); 
- п.85.2 ст. 85 Податкового кодексу України в частині ненадання платником податків посадовим (службовим) особам органів державної податкової служби у повному обсязі всіх документів, що належать або пов`язані з предметом перевірки.
На підставі висновків Акта перевірки ГУ ДПС у Дніпропетровській області було винесено податкові повідомлення-рішення:
- №0010300708 від 07.01.2026 року, яким до позивача на підставі пп.54.3.3 п.54.3 статті 54 Податкового кодексу України, абз.1, 2, 3 п.1 ст.17 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (зі змінами та доповненнями) застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 401 281,00 грн.;
- №0010350708 від 07.01.2026 року, яким до позивача на підставі пп.54.3.3 п.54.3 статті 54 Податкового кодексу України і абз.1,2 п.121.1 ст.121 Податкового кодексу України застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 1020, 00 грн.
Не погоджуючись із податковими повідомленнями-рішеннями Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №0010300708 від 07.01.2026 року, №0010350708 від 07.01.2026 року, позивач звернувся до Державної податкової служби України із скаргою від 20.01.2026 року вих.№20260120.
Рішенням Державної податкової служби України про результати розгляду скарги від 06.03.2026 року №6064/6/99-00-06-03-02-06 податкові повідомлення-рішення від 07.01.2026 року №0010300708, №0010350708 залишено без змін, а скаргу – без задоволення.
Вважаючи протиправними та такими, що підлягають скасуванню податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №0010300708 від 07.01.2026 року, №0010350708 від 07.01.2026 року, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 68 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює Податковий кодекс України №2755-VI від 02.12.2010 року (далі - ПК України), який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Відповідно до пп. 41.1.1 п.41.1 ст.41 ПК України контролюючими органами є податкові органи (центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, його територіальні органи) - щодо дотримання законодавства з питань оподаткування (крім випадків, визначених підпунктом 41.1.2 цього пункту), законодавства з питань сплати єдиного внеску, а також щодо дотримання іншого законодавства, контроль за виконанням якого покладено на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, чи його територіальні органи.
Згідно з підпунктом 62.1.3 пункту 62.1 статті 62 ПК України податковий контроль здійснюється шляхом перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.
Право контролюючих органів на проведення перевірок, в тому числі фактичної перевірки, визначено положеннями пункту 75.1 статті 75 та підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 ПК України при цьому така перевірка повинна проводитися в межах повноважень контролюючого органу виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до пп.20.1.4 п.20.1 ст.20 ПК України контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.
Пунктом 75.1 статті 75 ПК України встановлено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.
Фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) (підпункт 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 ПК України).
Підстави призначення, обставини та порядок проведення фктичної перевірки визначено положеннями статті 80 ПК України.
Відповідно до п.80.1 ст.80 ПК України фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).
Згідно з пп.80.2.3 п.80.2 ст.80 ПК України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності письмового звернення покупця (споживача), оформленого відповідно до закону, про порушення платником податків установленого порядку проведення розрахункових операцій, у тому числі незабезпечення можливості проведення розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів, касових операцій, патентування або ліцензування.
Вимоги до змісту наказу керівника контролюючого органу про проведення фактичної перевірки встановлені абзацом 3 пункту 81.1 статті 81 ПК України, відповідно до якого в наказі про проведення перевірки зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу.
Отже, ПК України закріплює таку обов`язкову вимогу щодо змісту наказу про проведення перевірки як найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, а також необхідність відображення підстави для її проведення, визначеної цим Кодексом.
Відтак, під час вирішення питання щодо правомірності призначення і проведення перевірки, зокрема фактичної, необхідно надавати оцінку достатності змісту наказу в контексті зазначення платника податків, який має перевірятися, та чіткого визначення у наказі правової (юридичної) підстави проведення такої перевірки та існування відповідної фактичної підстави, яка є передумовою для її проведення.
Позивач у позовній заяві та у відповіді на відзив зазначає про те, що наказ про призначення фактичної перевірки від 02.12.2025 року №7286-п «Про проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 )» не містить посилання на фактичні підстави для проведення перевірки, не містить конкретизації підстав перевірки, що свідчить про його протиправний характер. Свою правову позицію позивач обґрунтовує висновками Верховного Суду викладеними у ряді справ про те, що формальне посилання у наказі на норму Податкового кодексу без конкретизації фактичних підстав проведення перевірки не відповідає вимогам законодавства та свідчить про порушення процедури призначення перевірки, а контролюючий орган повинен не лише формально зазначити норму закону, а й конкретизувати фактичні обставини, які стали підставою для перевірки.
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Проте, суд не вбачає підстав для застосування наведених позивачем висновків Верховного Суду, оскільки обставини наведених позивачем справ та обставини у цій справі є різними та суттєво відрізняються в частині правових підстав для проведення перевірки, а тому такі висновки не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.
Водночас, Верховний Суд у постанові від 26 березня 2024 року по справі №420/9909/23 сформулював такий правовий висновок, який має забезпечити єдині підходи до оцінки правомірності наказів про призначення фактичних перевірок, а саме: "У випадку наявності обґрунтованих підстав для призначення фактичної перевірки, не можна вважати протиправним наказ про її призначення, у якому наявне покликання на вимоги підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України, але не розкрито зміст наявної/отриманої інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування про можливі порушення податкового законодавства, не конкретизовано норми права, які ймовірно порушив платник, із зазначенням доказів такого порушення. Покликання у наказі на підпункт 80.2.2 пункт 80.2 статті 80 ПК України, що утримує в собі весь спектр необхідних елементів для визначення підстави для призначення перевірки (як правової, так і фактичної), можна вважати мінімально допустимим обсягом інформації в розумінні абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України. Тому відсутні підстави вважати, що такий наказ породжує його неоднозначне трактування та/або невизначеність із фактичною підставою перевірки. Тому такий наказ не можна вважати протиправним. 
Отже, якщо правовою підставою для проведення перевірки є відповідний підпункт пункту 80.2 статті 80 ПК України, якій містить лише одну фактичну підставу для цього, то зазначення у наказі лише цього підпункту без розкриття його змісту та деталізації обставин не є істотним недоліком наказу, який давав би підстави вважати його протиправним."
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що наказ заступника начальника ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 02.12.2025 року №7286-п «Про проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 )» було прийнято на підставі пп.80.2.3 п.80.2 ст.80 Податкового кодексу України.
Підставою для призначення перевірки стала скарга споживача ОСОБА_2 від 20.11.2025 року (вх.№Є-623 від 24.11.2025 року), у якій було вказано про порушення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 законодавства у сфері торгівлі, а саме (мовою оригіналу): «Звертаю вашу увагу на діяльність ФОП ОСОБА_1 ІНН НОМЕР_2 , який торгує через мережу Інтернет та не видає чеки. Нещодавно я замовляв в нього товар, який прийшов поштою, та касового чеку там не було. Прошу вас провести перевірку зазначеного підприємця та застосувати до нього штраф за порушення податкового законодавства. Про вжиті захожу прошу повідомити мене по пошті у встановлений чинним законодавством термін.».
Отже, в основу проведення фактичної перевірки платника податків відповідачем покладено підпункт 80.2.3 пункту 80.2 статті 80 ПК України, наказ заступника начальника ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 02.12.2025 року №7286-п чітко відображає законодавчо визначену підставу для проведення перевірки відповідний підпункт пункту 80.2 статті 80 ПК України, який містить лише одну фактичну підставу для цього, тому зазначення у наказі лише цього підпункту без розкриття його змісту та деталізації обставин не є істотним недоліком наказу, який давав би підстави вважати його протиправним, а тому доводи позивача в цій частині суд вважає необгрунтованими та безпідставними та відхиляє їх.
Також суд вважає необгрунтованими та безпідставними доводи позивача про неналежність звернення споживача, на підставі якого було призначено перевірку, та необхідність здійснення попереднього аналізу та перевірки відомостей, викладених у зверненні до призначення перевірки, оскільки в силу приписів ПК України надходження письмового звернення покупця (споживача), що містить відомості про можливі порушення законодавства, покладає обов`язок на контролюючий орган вжиття відповідних заходів реагування, у тому числі, шляхом призначення фактичної перевірки під час якої і перевіряється дотримання суб`єктом господарювання вимог законодавства.
Таким чином, встановлені у справі обставини свідчать про те, що ГУ ДПС у Дніпропетровській області дотримано вимоги щодо оформлення наказу на проведення перевірки та у контролюючого органу були належні підстави для проведення фактичної перевірки позивача, тоді як доводи позивача на спростування цих обставин не знайшли своє підтвердження під час розгляду справи.
Щодо податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №0010350708 від 07.01.2026 року, яким до позивача на підставі пп.54.3.3 п.54.3 статті 54 Податкового кодексу України і абз.1,2 п.121.1 ст.121 Податкового кодексу України застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 1020, 00 грн., суд зазначає наступне. 
Підпунктами 20.1.2 та 20.1.5 п. 20.1 ст. 20 ПК України встановлено, що контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право:
для здійснення функцій, визначених законом, отримувати безоплатно від платників податків, у тому числі благодійних та інших неприбуткових організацій, усіх форм власності у порядку, визначеному законодавством, довідки, копії документів, засвідчені підписом платника або його посадовою особою та скріплені печаткою (за наявності), про фінансово-господарську діяльність, отримані доходи, видатки платників податків та іншу інформацію, пов`язану з обчисленням та сплатою податків, зборів, платежів, про дотримання вимог законодавства, здійснення контролю за яким покладено на контролюючі органи, а також фінансову і статистичну звітність у порядку та на підставах, визначених законом;
отримувати безоплатно від платників податків, а також від Національного банку України, банків, інших фінансових установ, небанківських надавачів платіжних послуг, емітентів електронних грошей довідки у порядку та на підставах, визначених цим Кодексом, з урахуванням законів, що визначають порядок розкриття зазначеними особами інформації, що містить банківську таємницю, таємницю надавача платіжних послуг, інформацію щодо дотримання встановлених Національним банком України граничних строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів у порядку, передбаченому Законом України "Про банки і банківську діяльність", а на підставі рішення суду - інформацію про обсяг та обіг коштів/електронних грошей на рахунках у банку/небанківському надавачу платіжних послуг, електронних гаманцях, інформацію про договори боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком.
Відповідно до п.44.1 ст.44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, інформації, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Згідно з п.44.3 ст.44 ПК України, платники податків зобов`язані забезпечити зберігання документів, визначених пунктом 44.1 цієї статті, а також документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом визначених законодавством термінів, але не менш як 1095 днів (2555 днів - для документів та інформації, необхідної для здійснення податкового контролю за трансфертним ціноутворенням відповідно до статей 39 та 392 цього Кодексу) з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а в разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності та документів, пов`язаних з виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, - не менш як 1095 днів з дня здійснення відповідної господарської операції (для відповідних дозвільних документів - не менш як 1095 днів з дня завершення терміну їх дії). 
Пунктом 85.1 ст. 85 ПК України визначено, що забороняється витребування документів від платника податків будь-якими посадовими (службовими) особами контролюючих органів у випадках, не передбачених цим Кодексом.
Водночас, відповідно до абзацу першого п.85.2 ст.85 ПК України платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки. 
Пунктом 85.4 ст. 85 ПК України визначено, що при проведенні перевірок посадові (службові) особи контролюючого органу мають право отримувати у платників податків належним чином завірені копії первинних фінансово-господарських, бухгалтерських та інших документів, що свідчать про приховування (заниження) об`єктів оподаткування, несплату податків, зборів, платежів, порушення вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Такі копії повинні бути засвідчені підписом платника податків або його посадової особи та скріплені печаткою (за наявності).
Відповідний запит на отримання копій документів повинен бути поданий посадовою (службовою) особою контролюючого органу не пізніше ніж за п`ять робочих днів до дати закінчення перевірки.
Відповідно до п. 85.8 ст.85 ПК України посадова (службова) особа контролюючого органу, яка проводить перевірку, у випадках, передбачених цим Кодексом, має право отримувати від платника податків або його законних представників копії документів, що належать до предмета перевірки. Такі копії повинні бути засвідчені підписом платника податків або його посадової особи та скріплені печаткою (за наявності).
Згідно з п.44.6 ст.44 ПК України у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в пункті 86.7 статті 86 цього Кодексу платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.
При цьому, пунктом 121.1 ст.121 ПК України визначено, що незабезпечення платником податків зберігання первинних документів, облікових та інших регістрів, бухгалтерської та статистичної звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів протягом установлених статтею 44 цього Кодексу строків їх зберігання та/або ненадання платником податків контролюючим органам оригіналів документів (крім документів, отриманих з Єдиного реєстру податкових накладних) чи їх копій при здійсненні податкового контролю у випадках, передбачених цим Кодексом, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 1020 гривень.
З вищевикладених норм випливає висновок, що запитувати необхідні для здійснення перевірки документи, які належать до предмета перевірки, є правом контролюючого органу, натомість надавати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки – є саме обов`язком суб`єкта господарювання, який виникає після початку перевірки та не залежить від наявності вимоги про надання/ витребування таких документів контролюючим органом. 
Водночас якщо платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності, а незабезпечення платником податків зберігання первинних документів, облікових та інших регістрів, бухгалтерської та статистичної звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів протягом установлених статтею 44 цього Кодексу строків, тягне за собою накладення на платника податків штрафу на підставі ст.121 ПК України.
Верховний Суд у постанові від 17.10.2024 у справі №160/9989/22 зауважив, що обов`язок платника податків зберігати документи й надавати їх під час перевірки контролюючому органу кореспондує з компетенцією контролюючого органу здійснювати перевірку на підставі документів. Ненадання платником податків документів на підтвердження задекларованих показників податкового обліку прирівнюється нормами пункту 44.6 статті 44 ПК до їх відсутності. Така позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 05 травня 2020 року (справа №826/678/16), від 16 квітня 2020 року (справа №826/7760/15), а також у постановах від 06 серпня 2019 року (справа №160/8441/18), від 29 травня 2020 року (справа №826/27811/15), від 13 листопада 2020 року (справа №813/6362/13-a), від 28 жовтня 2021 року (справа №802/880/18-а), від 06 вересня 2022 року (справа №640/772/21), від 14 грудня 2022 року (справа № 640/637/19), від 07 лютого 2023 року (справа №640/9880/19) та суд не вбачає підстав для відступлення від наведених правових висновків Верховного Суду.
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується позивачем, під час проведення перевірки ФОП ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , посадовим (службовим особам) ГУ ДПС у Дніпропетровській області не було надано документів, що пов`язані з предметом перевірки. 
В ході проведення перевірки, 03.12.2025 року посадовими особами відповідача було складено письмову вимогу перевіряючих про надання платником податків документів, в якій запропоновано надати до перевірки наступні документи за перевіряємий період 01.01.2023 по 03.12.2025: книги обліку розрахункових операцій; касові книги; первинні касові документи; накази (розпорядження), розрахунки на встановленні лімітів залишку готівки в касі; журнал обліку прибуткових та видаткових касових ордерів; звіти про використання коштів (авансові звіти); документи щодо обліку товарних запасів, у порядку визначеному відповідним національним положенням (стандартам бухгалтерського обліку, первинні документи на прибуття товарно-матеріальних цінностей); картки обліку стаціонарних приміщень; довідки на книги обліку розрахункових операцій; розрахункові книжки; контрольні стрічки РРО; документи на повернення товару та грошей; пояснення по помилково проведеним розрахункам в РРО; виписки банків; договори на обслуговування РРО з сервісними центрами; ліцензії. Наведена вимога була вручена представнику позивача 03.12.2025 року о 14:10 під підпис, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується позивачем.
У відповідь на запит контролюючого органу про надання документів, позивачем було надано письмові пояснення листом від 08.12.2025 року (вх.№138260/6 від 12.12.2025 року), у яких повідомлено, що всі розрахунки з покупцями здійснюються виключно в безготівковій формі через систему інтернет-еквайрингу та безготівкові перекази з рахунків клієнтів, тому оскільки готівкові кошти від споживачів не приймаються, обіг готівки відсутній, РРО/ПРРО не застосовувався, оскільки не було підстав для цього. Зауважив, що господарська діяльність здійснюється не за місцем реєстрації, а в мережі Інтернет. На підставі викладеного відповідача повідомлено, що частина запитаних документів не створюється та не зберігається, у зв`язку з відсутністю об`єктивної необхідності, що випливає з обраної моделі господарювання. Також позивач зазначив про відсутність обов`язку надавати первинні документи в межах фактичної перевірки, оскільки їх запитування можливе виключно у рамках документальної перевірки, при наявності підстав та процедурних умов її проведення. Зважаючи на вищевикладене, позивач просив врахувати фактичні обставини провадження господарської діяльності та здійснювати перевірку виключно у межах предмету, передбаченого пп.75.1.3 п.75.1 ст.75 ПК України.
Отже, позивач на запит контролюючого органу повідомив, що частина запитуваних у нього документів не може бути надана оскільки вони не створюються та не зберігається, що випливає з обраної моделі господарювання.
Тоді як іншу частину витребуваних документів позивач відмовився надати, вважаючи, що вони не стосуються предмета перевірки.
Проте, враховуючи предмет перевірки - дотримання позивачем норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платником податків розрахункових операцій, введення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами), витребувані відповідачем документи, на думку суду, стосуються предмета цієї перевірки, оскільки витребувані документи, у їх сукупності, надали б можливість контролюючому органу підтвердити чи спростувати доводи скаржника, а також висновки контролюючого органу сформовані під час перевірки, про порушення суб`єктом господарювання вимог чинного законодавства.
Отже, на запит контролюючого органу позивачем не було надано жодного документу, тоді як ненадання платником податків документів, які були запитані ГУ ДПС у Дніпропетровській області під час фактичної перевірки прирівнюється нормами пункту 44.6 статті 44 ПК до їх відсутності, що є підставою для застосування до позивача штрафу на підставі п.121.1 ст.121 ПК України. 
З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку, що податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №0010350708 від 07.01.2026 року, яким до позивача застосовано штрафні санкції на підставі п.121.1 ст.121 ПК України, було прийнято відповідачем на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законами України, які регулюють спірні правовідносини, воно є правомірним, а підстави для його скасування відсутні.
Щодо податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №0010300708 від 07.01.2026 року, яким до позивача, на підставі пп.54.3.3 п.54.3 статті 54 Податкового кодексу України, абз.1,2,3 п.1 ст.17 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (зі змінами та доповненнями), застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 401 281,00 грн., суд зазначає наступне. 
Правові засади застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг визначено Законом України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" від 06.07.1995 за №265/95-ВР (тут і надалі по тексту у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин - Закон №265/95-ВР), дія якого поширюється на усіх суб`єктів господарювання, їх господарські одиниці та представників (уповноважених осіб) суб`єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції у готівковій та/або безготівковій формі.
За змістом пунктів 1, 2 статті 3 Закону №265/95-ВР суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для виконання платіжної операції зобов`язані:
проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій або через зареєстровані фіскальним сервером контролюючого органу програмні реєстратори розрахункових операцій зі створенням у паперовій та/або електронній формі відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок. Використання програмних реєстраторів розрахункових операцій при оптовій та/або роздрібній торгівлі пальним забороняється;
надавати особі, яка отримує або повертає товар, отримує послугу або відмовляється від неї, включаючи ті, замовлення або оплата яких здійснюється з використанням мережі Інтернет, при отриманні товарів (послуг) в обов`язковому порядку розрахунковий документ встановленої форми та змісту на повну суму проведеної операції, створений в паперовій та/або електронній формі (у тому числі, але не виключно, з відтворюванням на дисплеї реєстратора розрахункових операцій чи дисплеї пристрою, на якому встановлений програмний реєстратор розрахункових операцій QR-коду, який дозволяє особі здійснювати його зчитування та ідентифікацію із розрахунковим документом за структурою даних, що в ньому міститься, та/або надсиланням електронного розрахункового документа на наданий такою особою абонентський номер або адресу електронної пошти).
Фізичні особи - підприємці, які є платниками єдиного податку та не зареєстровані платниками податку на додану вартість, при продажу товарів (крім підакцизних товарів, технічно складних побутових товарів, що підлягають гарантійному ремонту, лікарських засобів, виробів медичного призначення, ювелірних та побутових виробів з дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння) або наданні послуг мають право в розрахунковому документі зазначати назву товару (послуги) у вигляді, що відображає споживчі ознаки товару (послуги) та ідентифікує належність такого товару (послуги) до товарної групи чи послуги.
Аналізуючи вказані норми Закону №265/95-ВР, суд зазначає, що суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов`язані проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій або через зареєстровані фіскальним сервером контролюючого органу програмні реєстратори розрахункових операцій зі створенням у паперовій та/або електронній формі відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок. Як наслідок суб`єкти господарювання зобов`язані проводити розрахункові операції через реєстратори розрахункових операцій та/або програмні реєстратори розрахункових операцій з фіскальним режимом роботи та видавати (в паперовому вигляді та/або електронній формі) відповідний розрахунковий документ, що підтверджує виконання розрахункової операції.
Пункт 1 статті 17 Закону №265/95-ВР встановлює відповідальність у разі встановлення в ході перевірки факту: проведення розрахункових операцій з використанням реєстраторів розрахункових операцій, програмних реєстраторів розрахункових операцій або розрахункових книжок на неповну суму вартості проданих товарів (наданих послуг); непроведення розрахункових операцій через реєстратори розрахункових операцій та/або програмні реєстратори розрахункових операцій з фіскальним режимом роботи; невидача (в паперовому вигляді та/або електронній формі) відповідного розрахункового документа, що підтверджує виконання розрахункової операції, або проведення її без використання розрахункової книжки на окремому господарському об`єкті такого суб`єкта господарювання у наступних розмірах штрафних санкцій:
100 відсотків вартості проданих з порушеннями, встановленими цим пунктом, товарів (робіт, послуг) - за порушення, вчинене вперше;
150 відсотків вартості проданих з порушеннями, встановленими цим пунктом, товарів (робіт, послуг) - за кожне наступне вчинене порушення;
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що пункт 1 статті 17 Закону №265/95-ВР встановлює відповідальність за невиконання суб`єктом господарювання щонайменше одного з таких обов`язків:
1) непроведення розрахункової операції через РРО;
2) проведення розрахункової операції через РРО, однак, на неповну суму покупки;
3) невидача відповідного (тобто такого, що відповідає вимогам щодо форми і змісту) розрахункового документа або проведення її без використання розрахункової книжки на окремому господарському об`єкті такого суб`єкта господарювання.
Перші два обов`язки суб`єкта господарювання випливають зі змісту пункту 1 статті 3 Закону №265/95-ВР, а третій з пункту 2 статті 3 Закону №265/95-ВР. Відповідно, наявність будь-якої з таких обставин (у сукупності або окремо) і утворює склад правопорушення, за яке настає відповідальність за пунктом 1 статті 17 коментованого Закону.
Таким чином, наявність будь-якої з таких обставин (у сукупності або окремо) і утворює склад правопорушення, за яке настає відповідальність за пунктом 1 статті 17 Закону №265/95-ВР.
Верховний Суд у постанові від 02 лютого 2023 року у справі №500/6845/21 вказав, що предметом доказування у справах, пов`язаних із притягненням суб`єкта господарювання до відповідальності на підставі пункту 1 статті 17 Закону №265/95-ВР, є встановлення на підставі належних і допустимих доказів фактів, з якими контролюючий орган пов`язує допущення порушення суб`єктом господарювання вимог пункту 1 та/або 2 статті 3 Закону №265/95-ВР.
У випадку притягнення суб`єкта господарювання до фінансової відповідальності за невиконання обов`язку, встановленого пунктом 1 статті 3 Закону №265/95-ВР, перевірці підлягають обставини безпосереднього здійснення розрахункової операції, однак, її непроведення через РРО, та/або здійснення розрахункової операції на більшу суму, ніж проведено через РРО.
У випадку притягнення суб`єкта господарювання до фінансової відповідальності за невиконання обов`язку, встановленого пунктом 2 статті 3 Закону №265/95-ВР перевірці підлягають як обставини видачі/невидачі розрахункового документа, так і обставини відповідності такого вимогам щодо форми і змісту.
Як встановлено з матеріалів справи й безпосередньо зазначено в акті перевірки та податковому повідомленні-рішенні у цій справі позивача притягнуто до фінансової відповідальності за невиконання обов`язку, передбаченого пунктом 1 та пунктом 2 статті 3 Закону №265/95-ВР, яке полягає в реалізації товарів кінцевому споживачу через небанківську установу ТОВ «Нова Пей» без застосування РРО та невидача відповідного (тобто такого, що відповідає вимогам щодо форми і змісту) розрахункового документа покупцю.
Отже, перевірці в рамках цієї справи підлягають обставини наявності/відсутності факту здійснення позивачем саме розрахункової операції, однак її непроведення через РРО так і обставини видачі/невидачі розрахункового документа покупцям.
Встановлюючи факт порушення позивачем пунктів 1 та 2 статті 3 Закону №265/95-ВР, відповідач виходив з того, що обов`язок застосування реєстратора розрахункових операцій, формування та надсилання разом із товаром розрахункового документа встановленої форми та змісту виникає саме у позивача, як продавця, оскільки суб`єктами (учасниками) безпосередньо операції купівлі-продажу товару є лише підприємець (продавець), який здійснює продаж товарів, і споживач (покупець), як отримувач такого товару, відповідно саме продавець, а не надавач платіжних послуг, зобов`язаний видати відповідний документ, що підтверджує право власності на товари покупцю.
До відповідного висновку відповідач дійшов установивши за результатами перевірки наступне.
В ході проведення фактичної перевірки та згідно бази даних ДПС України за травень (вибірково) встановлено: проведення розрахункових операцій через платіжну систему «Нова Пей» (грошові перекази) для подальшого переказу на поточний рахунок ФОП ОСОБА_1 . Вказані кошти отримані за реалізовані товари допомогою мережі інтернет та послуг доставки «Нова Пошта». 
Згідно пояснень наданих до перевірки та баз даних ДПС України ФОП ОСОБА_1 РРО/ПРРО не зареєстровані. 
Таким чином, встановлено проведення розрахункових операцій без застосування РРО/ПРРО в період з 14.05.2025 по 23.05.2025 на загальну суму 268 454 грн.
Вказана сума підтверджена витягом з баз даних СОД РРО. Таким чином, у зв`язку з відсутності зареєстрованого РРО/ПРРО у ФОП ОСОБА_1 та наявності скарги споживача про невидачу фіскальних чеків, контролюючий орган проаналізував інформацію з баз даних ДПС (СОД РРО), сформованих фіскальними реєстраторами ТОВ «НоваПей».
Обов`язок застосування РРО та/або ПРРО продавцем товарів у разі здійснення продажу з використанням послуг посередників залежить від умов договору між продавцем та таким посередником – надавачем послуг. 
Відповідно до умов Договору про надання послуг з організації перевезення відправлень, розміщеного на сайті ТОВ «Нова Пошта», вбачається, що ТОВ «Нова Пошта» є експедитором. 
Також, відповідно до умов Договору на переказ коштів для суб`єктів господарювання, розміщеного на сайті ТОВ «Нова Пей», ТОВ «Нова Пей» не є учасником операцій з купівлі-продажу товарів (послуг) або іншого правочину, укладеного між Платником та Отримувачем.
Між ФОП ОСОБА_1 та покупцями здійснюються операції купівлі-продажу товарів, в свою чергу між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Нова Пошта» здійнюється – надання послуг з організації перевезень відправлень покупцям, а між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Нова Пей» – надання послуг з переказу належних йому коштів. 
Таким чином, експедитор не приймає від споживача післяплату за поштове відправлення у своєму відділенні, так само як і продавець товарів отримує кошти за послуги за допомогою фінансового посередника, який являється третьою стороною відносин, не пов`язаних з купівлею-продажем товарів і надає аналогічні послуги як продавцю товарів, так і експедитору. 
Крім того, небанківський фінансовий посередник зобов`язаний видавати фіскальний касовий чек на переказ коштів, як окрему операцію, в межах своєї ліцензованої господарської діяльності та отримує за це комісійну винагороду. 
Відповідно до наведених вище умов договорів, суб`єктами (учасниками) безпосередньо операції купівлі-продажу товару є лише ФОП ОСОБА_1 (продавець), який здійснює продаж товарів, і споживач (покупець), як отримувач такого товару. 
Саме тому ФОП ОСОБА_1 відповідно до Закону № 265 зобов`язаний видати відповідний розрахунковий документ, що підтверджує право власності на товари покупцю.
Щодо наведених вище доводів відповідача, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 2 Закону №265/95-ВР реєстратор розрахункових операцій - пристрій або програмно-технічний комплекс, в якому реалізовані фіскальні функції і який призначений для реєстрації розрахункових операцій при продажу товарів (наданні послуг), операцій з торгівлі валютними цінностями в готівковій формі та/або реєстрації кількості проданих товарів (наданих послуг), операцій з видачі готівкових коштів держателям електронних платіжних засобів та з приймання готівки для виконання платіжних операцій. До реєстраторів розрахункових операцій належать: електронний контрольно-касовий апарат, електронний контрольно-касовий реєстратор, вбудований електронний контрольно-касовий реєстратор, комп`ютерно-касова система, електронний таксометр, автомат з продажу товарів (послуг) тощо;
розрахункова операція - приймання від покупця готівкових коштів, платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо за місцем реалізації товарів (послуг), видача готівкових коштів за повернутий покупцем товар (ненадану послугу), а у разі застосування банківської платіжної картки - оформлення відповідного розрахункового документа щодо оплати в безготівковій формі товару (послуги) банком покупця або, у разі повернення товару (відмови від послуги), оформлення розрахункових документів щодо перерахування коштів у банк покупця. Для цілей цього Закону розрахунки при організації та проведенні азартних ігор є розрахунковими операціями;
місце проведення розрахунків - місце, де здійснюються розрахунки із покупцем за продані товари (надані послуги) та зберігаються отримані за реалізовані товари (надані послуги) готівкові кошти, а також місце отримання покупцем попередньо оплачених товарів (послуг) із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо.
Як встановлено з матеріалів справи та не спростовано сторонами, господарська діяльність позивача здійснюється виключно у мережі Інтернет без створення фізичного місця продажу товарів або місця проведення розрахунків. Кошти, які надходять на рахунок позивача, зараховуються виключно у безготівковій формі через банківські або фінансові установи. 
Відповідачем в ході проведення фактичної перевірки та згідно бази даних ДПС України за травень (вибірково) було встановлено проведення розрахункових операцій через платіжну систему «Нова Пей» (грошові перекази) для подальшого переказу на поточний рахунок ФОП ОСОБА_1 в період з 14.05.2025 по 23.05.2025 на загальну суму 268 454 грн.
Встановлені відповідачем обставини підтверджуються витягом з баз даних СОД РРО (Додаток №3 до акту) та копіями чеків (вибірково), які містяться в матеріалах справи. 
Отже, як вбачається з матеріалів справи та не спростовано позивачем, для ведення господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 укладені договори про надання послуг з організації перевезення відправлень з ТОВ "Нова Пошта" та договори про надання платіжних послуг з переказу коштів із ТОВ "Нова Пей".
При цьому, ТОВ «Нова Пей» (код ЄДРПОУ 38324133) внесено до реєстру фінансових установ, яке здійснює свою діяльність на підставі Ліцензії Національного банку України на надання фінансових платіжних послуг № 21/770-рк від 28 квітня 2023 року (рішення про включення до Реєстру платіжної інфраструктури, що ведеться Національним банком України, від 28 квітня 2023 року за № 21/770-рк), що є загальнодоступною інформацією.
З матеріалів справи та доводів сторін вбачається, що у спірних правовідносинах покупці онлайн через мережу Інтернет замовляють у позивача товар та надалі цей товар доставляється за допомогою різних перевізників у точки видачі (у тому числі відділення «Нової пошти»), де покупець його отримує та оплачує послуги з перевезення (безпосередньо перевізнику) та вартість товару фінансовому посереднику, який після отримання від покупця грошових коштів перераховує їх у безготівковій формі на банківський рахунок ФОП ОСОБА_1 .
Також, як зазначено позивачем реалізація товару через мережу Інтернет не передбачає в собі чітко визначеного місця реалізації товару (послуги), а за місцем проведення розрахунку за товар позивач не отримує коштів. Такі грошові кошти надходять позивачу в безготівковій формі від фінансових установ.
В свою чергу, розрахунки у готівковій формі щодо грошових коштів, відносно яких встановлено порушення, безпосередньо з позивачем не здійснювались, всі розрахунки проводились із залученням фінансової компанії та виключно в безготівковій формі з отриманням грошових коштів на розрахунковий рахунок.
Закону України «Про платіжні послуги» від 30.06.2021 року №1591-IX (далі - Закону №1591-IX) визначає поняття та загальний порядок виконання платіжних операцій в Україні, встановлює виключний перелік платіжних послуг та порядок їх надання, категорії надавачів платіжних послуг та умови авторизації їх діяльності, визначає загальні засади функціонування платіжних систем в Україні, загальні засади випуску та використання в Україні електронних грошей та цифрових грошей Національного банку України, установлює права, обов`язки та відповідальність учасників платіжного ринку України, визначає загальний порядок здійснення нагляду за діяльністю надавачів платіжних послуг, надавачів обмежених платіжних послуг, порядок здійснення оверсайта платіжної інфраструктури. 
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 1 Закону №1591-IX (тут і надалі – в редакцій чинній на момент виникнення спірних правовідносин) безготівкові розрахунки - перерахування коштів з рахунків платників на рахунки отримувачів, а також перерахування надавачами платіжних послуг коштів, внесених платниками готівкою, на рахунки отримувачів.
Пунктами 53, 57, 58 частини 1 статті 1 Закону №1591-IX встановлено, що переказ коштів без відкриття рахунку - платіжна послуга, що надається платнику з метою переказу коштів у готівковій чи безготівковій формі отримувачу або надавачу платіжних послуг, який діє від імені отримувача, під час якої надавач цієї послуги не використовує відкритий у нього рахунок платника та/або отримувача; платіжна операція - будь-яке внесення, переказ або зняття коштів незалежно від правовідносин між платником і отримувачем, які є підставою для цього; платіжна послуга - передбачена цим Законом діяльність надавача платіжних послуг з виконання та/або супроводження платіжних операцій.
Частиною 2 статті 41 Закону №1591-IX встановлено, що ініціювання платіжної операції здійснюється шляхом: 1) надання ініціатором платіжної інструкції надавачу платіжних послуг, в якому відкрито його рахунок; 2) надання надавачем платіжних послуг з ініціювання платіжної операції платіжної інструкції платника надавачу платіжних послуг з обслуговування рахунку платника на підставі наданої платником цьому надавачу платіжних послуг з ініціювання платіжної операції згоди на ініціювання такої платіжної операції; 3) надання платником платіжної інструкції та готівкових коштів для виконання платіжної операції, у тому числі за допомогою платіжного пристрою; 4) використання користувачем платіжного інструменту для виконання платіжної операції; 5) надання платником, що є власником електронних грошей, платіжної інструкції, у тому числі шляхом використання платіжного інструменту, емітенту електронних грошей щодо виконання платіжної операції з використанням електронних грошей; 6) надання користувачем платіжної інструкції відповідному учаснику платіжної системи, у тому числі шляхом використання певного платіжного інструменту, в порядку, визначеному правилами цієї платіжної системи.
Підпунктом 5 пункту 3 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні затвердженого постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2017 року № 148 (далі - Положення № 148) встановлено, що готівкові розрахунки/розрахунки готівкою - платежі готівкою суб`єктів господарювання і фізичних осіб за реалізовану продукцію (товари, виконані роботи, надані послуги), а також за операціями, які безпосередньо не пов`язані з реалізацією продукції (товарів, робіт, послуг) та іншого майна.
Пунктом 10 Положення № 148 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розрахунки суб`єктів господарювання та фізичних осіб у разі їх здійснення готівкою без відкриття рахунку шляхом унесення готівки до кас надавачів платіжних послуг для подальшого її переказу на рахунки інших суб`єктів господарювання або фізичних осіб для платників коштів є готівковими, а для отримувачів коштів безготівковими.
З урахуванням наведеного у сукупності, якщо споживач (клієнт) замовив товар через мережу Інтернет, зокрема, на вебсайті продавця (в інтернет-магазині) на умовах післясплати (під час отримання товару) з використанням послуг небанківських установ, які здійснюють зарахування коштів на розрахунковий рахунок продавця, і не здійснював передоплату за нього, а доставку товару здійснила служба доставки на підставі договору про передачу такій службі товару для доставки покупцю, то дії продавця щодо отримання від небанківських установ коштів не відповідають ознакам поняття «розрахункова операція», визначеного в статті 2 Закону №265/95-ВР.
Як встановлено з матеріалів справи, позивач при реалізації товарів через мережу Інтернет (торговельні інтернет-майданчики тощо) на умовах післяплати з використанням послуг служби доставки та небанківської установи, не отримував безпосередньо від покупців готівкових коштів, платіжних карток, платіжних чеків, жетонів, а отримував кошти, перераховані як оплата за товар від небанківської установи, розрахунки з якою для позивача були безготівковими.
Враховуючи наведене позивач не здійснював операцій, які чітко визначено в статті 2 Закону №265/95-ВР, як розрахункові.
Відповідач у цій справі не надав чітких пояснень щодо того під яку з ознак поняття «розрахункова операція» визначеного в статті 2 Закону №265/95-ВР підпадають операції позивача щодо яких було встановлено порушення вимог пунктів 1, 2 статті 3 Закону №265/95-ВР.
Суд враховує те, що надаючи дефініцію поняттю «розрахункова операція» неможливо чітко визначити вичерпний перелік дій, які ним могли б охоплюватись. Водночас, оскільки, реалізація товарів дистанційним способом, зокрема за допомогою мережі Інтернет зі здійсненням їх поставки ТОВ «Нова Пошта» на умовах післясплати за рахунок використання послуг фінансових установ останні роки набуває все більшого поширення та на даний момент є досить розповсюдженим способом ведення підприємницької діяльності у випадку, якщо законодавець вважає, що отримання коштів продавцем товару від покупців за результатами відповідних операцій є «розрахунковою операцією» мав чітко це передбачити, а не виходити з можливості віднесення відповідних операцій до поняття «тощо».
Водночас суд звертає увагу на те, що Комітет з питань фінансів, податкової та митної політики Верховної Ради України в листі «Щодо застосування РРО/ПРРО з 1 січня 2022 року» від 30 грудня 2021 року №04-32/10-2021/409504, який був складений у зв`язку з надходженям численних звернень від фізичних осіб - підприємців, які є платниками єдиного податку, щодо проблемних питань застосування РРО/ПРРО з 1 січня 2022 року та відсутності однозначної позиції державних органів з цих питань та адресований Міністерству фінансів України, Національному банку України, Державній податковій службі України та фізичним особам - підприємцям, які є платниками єдиного податку надаючи відповідь на питання «Як проводити розрахункову операцію у разі продажу товарів з доставкою товарів через служби доставки?» зазначив наступ: «У разі оформлення продажу товарів з післяплатою (накладний платіж) необхідність застосування РРО/ПРРО залежить від умов договору між продавцем та перевізником. Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним в момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві (частина 2 статті 664 Цивільного кодексу України). Продавець у такому випадку вкладає в поштове відправлення документи на товар (товарний чек, накладна тощо).
У цьому випадку розрахунки здійснюються в місці отримання товару між покупцем і перевізником, який повинен видати фіскальний чек на приймання готівки чи платіжної картки. В подальшому розрахунки за товар здійснюються між перевізником та продавцем згідно договору між продавцем та перевізником. Якщо перевізник перераховує кошти продавцю на поточний рахунок, РРО/ПРРО не застосовується, в іншому випадку продавець зобов`язаний видати фіскальний чек на товар покупцю шляхом надіслання на електронну пошту, мобільний телефон тощо.».
Відтак, ще в кінці 2021 року законодавчий орган був обізнаний про те, що питання проведення розрахункової операцій у разі оформлення продажу товарів через службу доставки з післяплатою є проблемним питанням для багатьох суб`єктів господарювання, яке не має чіткого законодавчого врегулювання, водночас навіть на час розгляду справи в суді дане питання належним чином на законодавчому рівні не врегульовано.
Статтею 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Частинами першою та другою статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до пунктів 70 та 71 Рішення ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» «суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» «Онер`їлдіз проти Туреччини» «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» та «Москаль проти Польщі»). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії», «Тошкуце та інші проти Румунії») і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» та «Беєлер проти Італії»).
Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі»). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки»). Тобто, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі «Лелас проти Хорватії»). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися саме на державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», у справі «Ґаші проти Хорватії», та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia).
Превентивним засобом недотримання законодавцем верховенства права є впровадження та існування в Україні принципу презумпції правомірності рішень платника податку ("in dubio pro tributario").
Саме порушення наведеного принципу слугувало неодноразовою підставою для ухвалення Європейським судом з прав людини рішень, якими констатувалась обставина наявності в українського податкового законодавства неузгодженостей та помилкового тлумачення такого законодавства на користь держави (зокрема див. справи "Сєрков проти України" "Щокін проти України", "Довбишев проти України").
Окрім того, за змістом рішень ЄСПЛ у справах "Вєренцов проти України", "Кантоні проти Франції" відповідальність за подолання недоліків законодавства, правових колізій, прогалин, інтерпретаційних сумнівів лежить в тому числі й на судових органах, які застосовують та тлумачать закони. Роль судового рішення, покладена на суди, полягає саме в тому, щоб розвіяти такі сумніви щодо тлумачення, які залишаються, беручи до уваги зміни в повсякденній практиці.
Відтак, враховуючи відсутність чіткого законодавчого віднесення операцій з зарахування коштів на розрахунковий рахунок суб`єкта господарювання за товар, поставку якого було здійснено за відсутності будь-якої попередньої оплати та на умовах післясплати з використанням послуг небанківських установ до розрахункових у суду відсутні підстави вважати, що у позивача виникав обов`язок щодо використання РРО при здійснення поставки товару на умовах його післясплати з отриманням оплати за нього через небанківськи установи, у тому числі через ТОВ «Нова Пей» на його розрахунковий рахунок.
Аналогічні висновки при розгляді подібних до спірних правовідносин викладені Верховним судом у постанові від 03 червня 2026 року у справі № 520/27700/25 та в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України враховуються судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Також суд враховує те, що отримавши замовлення в інтернет-магазині без здійснення покупцем передоплати, на стадії передачі товару службі доставки продавець не може безазперечно знати, що покупець гарантовано придбає товар та відповідно здійснить переказ коштів. Тобто, на стадії відправки товару продавцем господарська операція фактично не є завершеною і він не може контролювати ані саму подію завершення, ані момент здійснення такої операції.
Підпунктом 14.1.202 пункту 14.1 статті 14 ПК України встановлено, що продаж (реалізація) товарів - будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими господарськими, цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за плату або компенсацію незалежно від строків її надання, а також операції з безоплатного надання товарів. Не вважаються продажем товарів операції з надання товарів у межах договорів комісії (консигнації), поруки, схову (відповідального зберігання), доручення, довірчого управління, оперативного лізингу (оренди), інших цивільно-правових договорів, які не передбачають передачі прав власності на такі товари.
Відповідно до частин 1, 2 та 3 статті 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
Частиною першою статті 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Статтею 663 ЦК України визначено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Згідно з частинами першою та другою статті 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки.
Відповідно до статті 689 ЦК України покупець зобов`язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.
Частиною четвертою статті 690 ЦК України передбачено, що якщо покупець без достатніх підстав зволікає з прийняттям товару або відмовився його прийняти, продавець має право вимагати від нього прийняти та оплатити товар або має право відмовитися від договору купівлі-продажу.
Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 692 ЦК України якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу. Якщо продавець зобов`язаний передати покупцеві крім неоплаченого також інший товар, він має право зупинити передання цього товару до повної оплати всього раніше переданого товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.
Порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем встановлює Закон України "Про електронну комерцію" від 03.09.2015 за №675-VIII (далі - Закон №675-VІІІ). Цей Закон також визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
Відповідно до пунктів 1, 2, 5, 7, 8, 14 частини 1 статті 3 Закону №675-VIII у цьому Законі нижченаведені терміни вживаються в такому значенні:
- електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-комунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру;
- електронна торгівля - господарська діяльність у сфері електронної купівлі-продажу, реалізації товарів дистанційним способом покупцю шляхом вчинення електронних правочинів із використанням інформаційно-комунікаційних систем;
- електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі;
- електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-комунікаційних систем;
- інтернет-магазин - засіб для представлення або реалізації товару, роботи чи послуги шляхом вчинення електронного правочину;
- реалізація товару дистанційним способом - укладення електронного договору на підставі ознайомлення покупця з описом товару, наданим продавцем у порядку, визначеному цим Законом, шляхом забезпечення доступу до каталогів, проспектів, буклетів, фотографій тощо з використанням інформаційно-комунікаційних систем, телевізійним, поштовим, радіозв`язком або в інший спосіб, що виключає можливість безпосереднього ознайомлення покупця з товаром або із зразками товару під час укладення такого договору.
Отже, сутність поняття «договір», як визначеного в ЦК України, так і в Законі України «Про електронну комерцію» при наведенні визначення терміну «електроний договір» полягає в домовленості двох або більше сторін, яка спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому у випадку, якщо договір є двостороннім, до яких віднесено і договір купівлі-продажу як права, так і обов`язки мають виникати в кожної зі сторін.
При цьому, щоб договір купівлі-продажу відбувся, в розумінні моменту видачі розрахункового документу, необхідна сукупність вимог, а саме передача товару (або зобов`язання його передати) та приймання товару (зобов`язання прийняти) і сплата за нього грошових коштів (що є підставою для видачі розрахункового документу).
Водночас у випадку якщо на момент передачі позивачем до служби доставки, а саме, ТОВ «Нова Пошта» товару, оплата якого буде здійснюватись виключно в момент його отримання в службі доставки (післясплата) без проведення навіть часткової передоплати, договір купівлі-продажу не може вважатися таким, що відбувся, оскільки хоча позивач і направив покупцю товар, тобто реалізував частину обов`язків, які виникають у нього у випадку укладення відповідного договору, водночас він не набув права вимагати від покупця виконання його частини обов`язків, а саме: прийняти та оплатити товар.
Так, у випадку здійснення реалізації товарів з післясплатою, через Інтернет, тобто дистанційним способом, положення чинного законодавства не покладають на особу, яка розмістила замовлення на сайті обов`язок, його отримати, як і не наділяє продавця правом вимагати від відповідної особи забрати товар та його оплатити.
Відтак, хоча положеннями, як ЦК України, так і Закону України «Про електронну комерцію» врегульовано порядок укладення договорів купівлі-продажу, у тому числі у випадку здійснення електронної комерції та реалізації товарів дистанційним способом, водночас при цьому відповідне регулювання не враховує всіх реалій сучасних умов здійснення електронної комерції та має прогалини. 
Так за обставин цієї справи відповідна прогалина полягає в тому, що спочатку позивач здійснює направлення на адресу особи, яка розмістила замовлення, відповідного товару з його післясплатою, і тільки після того як відповідна особа його отримає та здійснить за нього оплату вона набуває статусу покупця та правовідносини між позивачем та особою яка розмістила замовлення набувають ознак договору купівлі-продажу.
Також суд звертає увагу на те, що Міністерство фінансів України в листі 02 січня 2026 року №11220-02-2/93, який було складено відповідно до листа Комітету Верховної Ради України з питань фінансів, податкової та митної політики від 22 грудня 2025 року №04-32/10-2025/296356 щодо визначення дати отримання доходу платниками єдиного податку у разі продажу товарів із використанням накладеного платежу через ТОВ "Нова Пей" зазначило наступне: "Ураховуючи викладене, у разі продажу товарів платниками єдиного податку з використанням послуг ТОВ "Нова Пей", оплата за який здійснюється при отриманні покупцем такого товару шляхом переказу коштів небанківським надавачем платіжних послуг, зокрема з використанням платіжних систем/сервісів такого надавача платіжних послуг, датою отримання доходу платника єдиного податку є дата зарахування коштів на рахунок такого платника."
В постановах від 27 листопада 2023 року у справі № 420/11790/22, від 11 вересня 2025 року у справі № 580/7450/24, від 12 серпня 2025 року у справі № 500/5316/21 Верховний Суд зазначив, що якщо звернути увагу на об`єктивну сторону складу правопорушення, а саме дії, які складають суть протиправної поведінки платника податків, то в контексті пункту 1 статті 17 Закону відповідальність настає за дії, які за своєю суттю та способом спрямовані на приховування належного обліку здійсненої розрахункової операції на повну суму з використанням реєстраторів розрахункових операцій тощо.
Відповідно до норм чинного законодавства сама суть проведення розрахункових операцій через РРО та видачі відповідних розрахункових документів (фіскальних чеків) при розрахунках із суб`єктами господарювання у готівковій формі чи за допомогою банківських карток полягає у тому, щоб суб`єкт господарювання вів прозорий та відкритий облік господарської діяльності, показував усі доходи та не приховував будь-яких доходів, які не обліковуються, внаслідок чого до державного бюджету у повному обсязі надходитимуть податки.
Судом встановлено, що в межах цих правовідносин позивач здійснюючи свою діяльність відповідно до вимог чинного законодавства, отримував грошові кошти у безготівковій формі від ТОВ «Нова Пей», а під час проведення перевірки фіскальним органом не було виявлено будь-яких порушень щодо невідповідності реального обсягу здійснених господарських операцій наявній документації щодо діяльності позивача.
Отже, доводи відповідача щодо порушення позивачем приписів п.п.1 та 2 ст.3 розд.ІІ Закону №265/95-ВР не знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, з огляду на не встановлення судом обов`язку позивача щодо використання РРО при здійснення поставки товару на умовах його післясплати з отриманням оплати за нього через небанківськи установи, у тому числі через ТОВ «Нова Пей» на його розрахунковий рахунок. 
Посилання відповідача на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 16 квітня 2021 року у справі №520/7835/19, судом відхиляються, у зв`язку з її нерелевантністю до спірних правовідносин, оскільки алгоритм продажу товару та його оплати, щодо яких висловив свою позиції Верховний Суд в зазначеній справі, є зовсім іншим ніж той, з яким працює позивач.
Відхиляються судом і висновки викладені у постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30.03.2026 у справі №300/4685/25, на які посилається відповідач, оскільки в силу приписів КАС України вони не є обов`язковими для врахування судами при виборі і застосуванні норми права.
Окремо суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до розрахунку штрафних (фінансових) санкцій згідно акта фактичної перевірки від 15.12.2025 року №5216/04/30/07/08/РРО/1995008135 штрафні санкції у податковому повідомленні-рішенні №0010300708 від 07.01.2026 року були розраховані наступним чином: суть порушення - проведення розрахункових операцій без застосування РРО/ПРРО та без роздрукування відповідного розрахункового документа встановленої форми, на загальну суму 268 454,00 грн.; розмір фінансової санкції: 2800,00 грн.*100% (за порушення вчинене вперше)+ 265 654,00*150% (за порушення вчинене вдруге) = 401 281,00 грн.
Пункт 1 статті 17 Закону №265/95-ВР дійсно встановлює відповідальність у разі встановлення в ході перевірки факту не проведення розрахункових операцій через реєстратори розрахункових операцій та/або програмні реєстратори розрахункових операцій з фіскальним режимом роботи та невидачі (в паперовому вигляді та/або електронній формі) відповідного розрахункового документа, що підтверджує виконання розрахункової операції, або проведення її без використання розрахункової книжки на окремому господарському об`єкті такого суб`єкта господарювання у наступних розмірах штрафних санкцій у наступних розмірах: 100 відсотків вартості проданих з порушеннями, встановленими цим пунктом, товарів (робіт, послуг) - за порушення, вчинене вперше; 150 відсотків вартості проданих з порушеннями, встановленими цим пунктом, товарів (робіт, послуг) - за кожне наступне вчинене порушення.
Проте, відповідно до пункту 15 розділу ІІ Прикінцевих положень Закону №265/95-ВР (в редакцій чинній на момент прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень) у період з 1 серпня 2023 року по 31 липня 2025 року, але не пізніше ніж до дати припинення або скасування воєнного стану на території України, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, до фізичних осіб - підприємців, які є платниками єдиного податку та не зареєстровані платниками податку на додану вартість, що здійснюють діяльність з продажу товарів (крім підакцизних товарів, технічно складних побутових товарів, що підлягають гарантійному ремонту, лікарських засобів, виробів медичного призначення, ювелірних та побутових виробів з дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння) або надають послуги, фінансова відповідальність за проведення розрахункових операцій з використанням реєстраторів розрахункових операцій, програмних реєстраторів розрахункових операцій або розрахункових книжок на неповну суму вартості проданих товарів (наданих послуг), непроведення розрахункових операцій через реєстратори розрахункових операцій та/або програмні реєстратори розрахункових операцій з фіскальним режимом роботи, невидачу (у паперовій та/або електронній формі) відповідного розрахункового документа, що підтверджує виконання розрахункової операції, або проведення її без використання розрахункової книжки на окремому господарському об`єкті такого суб`єкта господарювання застосовується у таких розмірах: 25 відсотків вартості проданих з порушенням, встановленим цим пунктом, товарів (робіт, послуг) - за порушення, вчинене вперше; 50 відсотків вартості проданих з порушенням, встановленим цим пунктом, товарів (робіт, послуг) - за кожне наступне вчинене порушення.
Відповідно до пункту 11 підрозділу 10 розділу XX ПК України штрафні (фінансові) санкції (штрафи) за наслідками перевірок, які здійснюються контролюючими органами, застосовуються у розмірах, передбачених законом, чинним на день прийняття рішень щодо застосування таких штрафних (фінансових) санкцій (з урахуванням норм пункту 7 цього підрозділу).
Згідно з п.56.21 ст.56 ПК України у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.
Отже, враховуючи те, що позивач відповідає критеріям, визначеним пунктом 15 розділу ІІ Прикінцевих положень Закону №265/95-ВР, що не заперечується та не спростовується відповідачем, а штрафні санкції нараховані за період з 14.05.2025 по 23.05.2025 (тобто за період який входить до проміжку часу з 1 серпня 2023 року по 31 липня 2025 року), беручи до уваги приписи п.56.21 ст.56 ПК України, у разі порушення позивачем вимог законодавства до ФОП ОСОБА_1 підлягали застосуванню розміри фінансової відповідальності визначені пунктом 15 розділу ІІ Прикінцевих положень Закону №265/95-ВР, а саме: 25% та 50%, а не 100% та 150%, як це було визначено відповідачем. 
Отже, відповідачем при визначенні розміру штрафних санкцій також було неправильно застосовано норми матеріального права, що є самостійною підставою для визнання спірного податкового повідомлення-рішення №0010300708 від 07.01.2026 року протиправним та його скасування.
Підсумовуючи викладене суд дійшов висновку, що податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №0010300708 від 07.01.2026 року було прийнято відповідачем з порушенням вимог чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, що є підставою для визнання такого рішення протиправним та його скасування. 
Тоді як, податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №0010350708 від 07.01.2026 року було прийнято відповідачем на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законами України, які регулюють спірні правовідносини, воно є правомірним, а підстави для його скасування відсутні.
Інші доводи сторін не є юридично значимими та не впливають на висновки суду.
Слід зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Окрім того, що згідно з п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з ч.1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч.1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи встановлені у справі обставини та норми права, якими врегульовані спірні правовідносини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. 
Як встановлено з матеріалів справи, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду в розмірі 5296,41 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №2.593549909.1 від 28.03.2026 року.
Під час розгляду справи судом встановлено, що позивачем було надмірно сплачений судовий збір, оскільки у даній справі було подано позов майнового характеру, ціна позову - 402 301,00 грн., отже судовий збір за звернення до суду з цим позовом складав 1% від ціни позову 402 301,00 грн., що становить 4023,01 грн., а враховуючи подання до суду позовної заяви в електронній формі із застосуванням коефіцієнту 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору - 3218,41 грн.
При цьому суд роз`яснює, що відповідно до положень ч.1 ст.7 Закону України “Про судовий збір” сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду зокрема в разі: внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
Позов задоволено судом частково, що є підставою для розподілу судових витрат між сторонами.
Оскільки ціна позову складає 402 301,00 грн., а задоволенню підлягають позовні вимоги на загальну суму 401 281,00 грн., що складає 99,75% ціни позову, отже пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області підлягають стягненню судові витрати з оплати судового збору у розмірі 99,75 % від 3218,41 грн., що становить 3210,36 грн. 
Керуючись статтями 2, 9, 72, 77, 139, 241, 243-246, 257, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позовну заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (49005, м.Дніпро, вул.Сімферопольська, буд.17а, код ЄДРПОУ 44118658) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, – задовольнити частково. 
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №0010300708 від 07.01.2026 року.
В іншій частині позовних вимог,- відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (код ЄДРПОУ 44118658) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати з оплати судового збору у розмірі 3210 (три тисячі двісті десять) грн. 36 коп.
Звернути увагу учасників справи, що відповідно до частини 7 статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.
У зв`язку з перебуванням судді у відпустці, повний текст рішення складено та підписано 29.06.2026 року.

Суддя О.М. Неклеса