З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18.05.2026  	Справа №607/15456/25 Провадження №2/607/2298/2026	

місто Тернопіль
Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:
головуючого – судді – Якімця Т.І.,
за участю секретаря судового засідання – Трембач С.О.,
без участі сторін,
під час розгляду у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі за правилами спрощеного позовного провадження цивільної справи за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики

У С Т А Н О В И В:
І. Описова частина
1. Стислий зміст позовної заяви
Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» (далі – ТОВ «Свеа Фінанс») звернулося до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 01 січня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (далі – ТОВ «1 БАНК», первісний кредитор) та ОСОБА_1 було укладено договір позики № 76144119
(далі – Договір), шляхом обміну електронними повідомленнями у порядку, визначеному
статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» від 3 вересня 2015 року № 675-VIII (далі –
Закон № 675). Відповідно до умов Договору, позикодавець зобов`язувався передати позичальнику грошові кошти у розмірі 7 500,00 грн строком на 14 днів, а позичальник зобов`язувався повернути суму позики та сплатити проценти в розмірі 2,5 % на день. Ідентифікація і верифікація особи позичальника здійснена за допомогою системи BankID НБУ, договір підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором «Y8Pns3mz0F».
22 травня 2024 року між ТОВ «1 БАНК» та ТОВ «Свеа Фінанс» укладено договір факторингу № 01.02-14/24 (далі – Договір факторингу), відповідно до умов якого первісний кредитор відступив позивачу право вимоги за кредитними договорами, укладеними з боржниками, у тому числі за Договором. Відповідно до витягу з реєстру боржників до Договору факторингу, заборгованість ОСОБА_1 за Договором становить 23 725,00 грн, з яких: 6 500,00 грн – заборгованість за основним боргом та 17 225,00 грн – заборгованість за відсотками. Позивач у позові стверджує, що кошти позичальнику були перераховані, однак відповідач зобов`язання щодо їх повернення не виконала.
У зв`язку із цим позивач просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за Договором у розмірі 23 725,00 грн та судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.
2. Стислий зміст відзиву, відповіді на відзив та заперечень
Відповідач – ОСОБА_1 – своїм правом на відзив, що передбачене статтею 178 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України), не скористалася.
3. Процесуальні дії та хронологія руху справи в суді
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 серпня 2025 року відкрито провадження у цивільній справі та постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження.
Представник позивача – ТОВ «Свеа Фінанс» – в судове засідання не з`явився, хоча про місце, день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, однак у позовній заяві висловив прохання здійснювати розгляд справи у відсутності представника позивача; позовні вимоги підтримав.
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, будучи належним чином повідомлена про місце, час та дату розгляду справи.
Верховний Суд, аналізуючи приписи пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України, зазначив, що відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки цій особі (постанова від 30 листопада 2022 року, справа № 760/25978/13-ц).
Відповідно до частини четвертої статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Тож суд вважає за можливе проведення судового засідання за відсутності учасників справи, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення.
Такий висновок суду кореспондує з висновком Верховного Суду, який полягає у тому, що у випадку, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (постанова від 01 жовтня 2020 року, справа № 361/8331/18).
Відтак, суд вважає, що відповідач про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином, а тому, відповідно до статті 280 ЦПК України, справу слід вирішити на підставі наявних доказів та постановити заочне рішення.
Крім того, суд зазначає, що у зв`язку з неявкою учасників справи, беручи до уваги приписи частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд встановив такі обставини справи.
ІІ. Мотивувальна частина
1. Фактичні обставини, встановлені судом.
01 січня 2024 року між ТОВ «1 БАНК» та ОСОБА_1 укладено Договір, підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором «Y8Pns3mz0F». Ідентифікація особи позичальника здійснена за допомогою системи BankID НБУ (а.с. 9 – 11). Крім того, ТОВ «1 БАНК» та ОСОБА_1 підписали додаток № 1 до Договору, який є Таблицею обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (а.с 11 зворотна сторона, 12).
Відповідно до пункту 1 Договору позикодавець зобов`язується передати позичальнику у власність грошові кошти на погоджений умовами Договору строк шляхом їх перерахування на банківський рахунок позичальника із використанням реквізитів електронного платіжного засобу позичальника, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики, або достроково, та сплатити позикодавцю плату від суми позики.
Відповідно до пункту 2 Договору позика надається строком на 14 днів, базова процентна ставка становить 2,5 % на день (фіксована). Сума позики 7 500,00 грн. Дата надання позики – 01.01.2024, дата повернення позики – 14.01.2024, знижена процентна ставка/день – 2,5 %, процентна ставка за понадстрокове користування позикою – 2,70 %, пеня – 2,70 %, орієнтовна реальна річна процентна ставка – 456 326,86 %, орієнтовна загальна вартість позики – 10 125,00 грн. 
У реквізитах Договору позичальник зазначив реквізити електронного платіжного засобу № НОМЕР_1 . Крім того, такі ж реквізити електронного платіжного засобу зазначено у додатку № 1 до Договору.
У матеріалах справи також наявні копія Правил надання грошових коштів у позику ТОВ «1 БАНК», затверджені наказом № 20/11/2023 від 20 листопада 2023 року. (а.с. 15 – 24). Копія розрахунку заборгованості ОСОБА_1 до Договору, відповідно до якої відповідачем здійснено один платіж 13.01.2024 у сумі 1 000,00 грн; загальна заборгованість станом на 22.05.2024 становить 23 725,00 грн (а.с. 25 – 27).
22 травня 2024 року між ТОВ «1 БАНК» та ТОВ «Свеа Фінанс» укладено Договір факторингу, з додатками (а.с. 29 – 37). За Договором факторингу клієнт відступає (передає) фактору права вимоги, а фактор набуває права вимоги від клієнта та сплачує клієнту за відступлення прав вимог фінансування у сумі, що дорівнює ціні Договору факторингу (пункт 2.1). Відповідно до пункту 4.1 Договору факторингу, фінансування (ціна договору) складає 3 696 785,31 грн. 
На підтвердження оплати за Договором факторингу позивачем надано платіжну інструкцію від 23 травня 2024 року, згідно з якою ТОВ «Свеа Фінанс» перерахувало ТОВ «1 БАНК» кошти в розмірі 3 696 785,31 грн (а.с. 38).
У матеріалах справи наявний витяг з реєстру боржників до Договору факторингу, який не містить прізвища відповідача та суми заборгованості, яка перейшла до нового кредитора – позивача у цій справі (а.с. 39, 40). 
Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 01.02-93/24 від 22 травня 2024 року, до ТОВ «Свеа Фінанс» перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за Договором у загальній сумі заборгованості 23 725,00 грн, з яких: 6 500,00 грн – заборгованість за тілом позики; 17 225,00 грн – заборгованість за відсотками (а.с. 41).
Звертаючись до суду з позовом, позивач стверджував, що відповідач отримала кредитні кошти, однак не виконує зобов`язань щодо їх повернення. На підтвердження факту видачі коштів позивачем надано: копію Договору з реквізитами картки позичальника, розрахунок заборгованості, Договір факторингу та витяги з реєстру боржників.
2. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.
2.1. Особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, регулюються цивільним законодавством (частина перша статті 1 ЦК України).
Цивільне законодавство ґрунтується на відповідних засадах, однією з яких є свобода договору (пункт 3 статті 3 ЦК України).
За статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша); правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (частина друга).
Відповідно до частини першої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом (абзац перший). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (абзац другий).
За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) , визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
У статті 639 ЦК України вказано: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (частина перша); якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (частина друга).
Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020 року (справа № 127/33824/19) сформулював позицію, відповідно до якої будь-який вид договору, що укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму; договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Отже, цивільне законодавство не обмежує різновиди письмового договору до класичного власноручного підписання відповідного правочину у паперовій формі, а передбачає можливість фіксації волевиявлення сторін за допомогою електронних засобів власне у електронній формі.
2.2. Основні організаційно-правові засади електронного документообігу та використання електронних документів унормовано Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» від 22 травня 2003 року № 851-IV (далі – Закон № 851).
Відповідно до статті 5 Закону №851 електронний документ – це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа (частина перша); електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму (частина третя); візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною (частина четверта).
Згідно з частиною другою статті 14 Закону № 851 використання електронного документа у цивільних відносинах здійснюється згідно із загальними вимогами вчинення правочинів, встановлених цивільним законодавством.
Організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем, права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції визначає Закон Закон № 675.
Відповідно до частини першої статті 3 Закону №675 електронний договір – домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі (пункт 5); електронний підпис одноразовим ідентифікатором – дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 6).
Порядок укладення електронних договорів регулюється статтею 11 Закону № 675. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (частина перша статті 11 Закону № 675).
Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною; електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті (частина третя статті 11 Закону № 675).
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах (частина четверта статті 11 Закону № 675).
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (частина п`ята статті 11 Закону № 675).
Відповідно до частини шостої статті 11 Закону № 675 відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За частиною дванадцятою статті 11 Закону № 675 електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Згідно з частиною першою статті 12 Закону № 675 якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Наявні в матеріалах справи докази, досліджені судом у судовому засіданні, дають підстави для висновку про дотримання всіх встановлених законодавством вимог при укладенні договору між первісним кредитором та відповідачем у електронній формі, пропозиція (оферта) укласти електронний договір та її прийняття (акцепт) здійснені з дотриманням вимог статей 11 та 12 Закону № 675, що не дає підстав для сумніву в існуванні вільного волевиявлення сторін на укладення відповідного правочину.
2.3. У статті 526 ЦК України вказано, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша).
У зв`язку з цим Конституційний Суд України зазначив: «одним із загальновизнаних принципів міжнародного права є «pacta sunt servanda» (договорів слід додержувати). Цей принцип входить і до системи цивільного права, зокрема він міститься в тих статтях Кодексу, які встановлюють, що зобов`язання має бути виконане належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що їх звичайно виставлено (частина перша статті 526); договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629)» (абзац четвертий пункту 6 мотивувальної частини Рішення від 22 червня 2022 року № 6-р(II)/2022).
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
2.4. Згідно із частиною першою, другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо); умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в аспекті цієї справи – ТОВ «1 БАНК»).
За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
2.5. Суд зазначає, що позивач надав докази укладення між первинним кредитором та відповідачем Договору, проте власне факт укладення відповідного правочину безумовно не свідчить про його належне виконання контрагентами, зокрема кредитодавцем. 
Верховний Суд у постанові від 30 серпня 2023 року (справа № 753/20537/18) вказав, що у спорі про стягнення кредитної заборгованості на позивача покладається тягар доведення надання позичальнику кредитних коштів та порушення боржником своїх зобов`язань щодо їх повернення, а на відповідачі лежить тягар доведення відсутності заборгованості.
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» від 16 липня 1999 року № 996-XIV (далі – Закон № 996) (постанова Верховного Суду від 08 травня 2024 року, справа № 381/1647/21).
Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону № 996 підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа; дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
У постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року (справа № 554/4300/16) зазначено, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку; виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами існування заборгованості за кредитним договором.
Оцінивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували фактичне надання позичальнику кредитних коштів за Договором.
Зокрема, матеріали справи не містять жодного первинного документа, що підтверджує факт перерахування грошових коштів на рахунок (картку) відповідача: ні виписки з особового рахунку клієнта про рух коштів, ні платіжної інструкції про переказ коштів позичальнику, ні підтвердження транзакції від платіжного агента або банківської установи, ні будь-якого іншого документа, який засвідчував би зарахування коштів у сумі 7 500,00 грн на картку позичальника № НОМЕР_1 .
Надані позивачем розрахунки заборгованості є односторонніми документами первісного кредитора та позивача, складеними без участі відповідача, і самостійно не можуть вважатися належним доказом відповідно до вимог частини першої статті 77 ЦПК України. Зазначений висновок суду кореспондує з правовою позицією, сформульованою у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року (справа № 759/10277/20).
Отже, суд констатує, що сам факт укладення Договору не підтверджує фактичного надання кредитних коштів позичальнику, тож позивач повинен довести виконання первісним кредитором свого обов`язку щодо надання коштів, адже надання кредитних коштів безпосередньо пов`язане з виникненням обов`язку з їх повернення та сплати відсотків за користування. 
Суд також звертає увагу на розбіжність між номером Договору факторингу та номером, що фігурує у витягу з реєстру боржників, доданому до позовної заяви (№ 01.02-93/24 від 22 травня 2024 року) де вказано про перехід права вимоги позивача до відповідача за Договором. Зазначена розбіжність позивачем не усунута і не пояснена, що не дає суду можливості з достовірністю встановити, чи є цей витяг невід`ємною частиною саме Договору факторингу, чи стосується інших договорів факторингу, що могли бути укладені між первісним кредитором та позивачем. 
З огляду на те, що є недоведеним факт виконання первісним кредитором свого обов`язку щодо надання позики, відповідно, за відсутності доказів виникнення права вимоги у первісного кредитора таке право не могло перейти до позивача за відповідним договором. Крім того, таке право не доведено належними доказами щодо переходу права вимоги відповідно до Договору факторингу. 
Згідно з вимогами частин третьої та четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
У частині першій статті 517 ЦК України визначено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Частинами першою – третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом; учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин, не подавав клопотання про їх витребування.
У своїй заяві представник ТОВ «Свеа Фінанс» просив розглянути справу у відсутності сторони позивача, клопотання про витребування додаткових доказів та інших документів не заявляв. Таким чином, позивач ТОВ «Свеа Фінанс», звертаючись до суду з цим позовом, повинен був отримати від первісного кредитора первинні документи, які підтверджують перерахування на рахунок відповідача чи видачу йому коштів за кредитними договорами, а також розміру заборгованості за ним. Крім того, позивач був зобов`язаний надати суду докази переходу права вимоги, які б не викликали сумнівів у виникненні такого права у позивача щодо відповідача. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 червня 2021 року (справа № 904/5726/19) виснувала, що у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права в зобов`язальних правовідносинах, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини (підпункти 6.6 та 6.7).
ІІІ. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви
Враховуючи вищенаведене, дослідивши та проаналізувавши подані письмові докази, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог ТОВ «Свеа Фінанс» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за Договором у розмірі 23 725,00 грн необхідно відмовити в повному обсязі.
Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; у разі відмови в позові – на позивача.
Враховуючи те, що у задоволенні позову відмовлено, а позивачем сплачено судовий збір у сумі 2 422,40 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 267 від 08 липня 2025 року (а.с. 57), судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції слід покласти на позивача в межах ним понесених.
Керуючись статтями 2, 4, 12, 13, 19, 76 – 78, 141, 223, 244, 247, 258 – 268, 273 – 274, 280 – 289, 352–355 Цивільного процесуального кодексу України, суд
У Х В А Л И В:
1. У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики – відмовити.
2. Судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції покласти на позивача в межах ним понесених.
3. Копію заочного рішення суду надіслати відповідачу.
4. Відповідач має право подати до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області заяву про перегляд заочного рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
5. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
6. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин.
7. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене відповідачем у загальному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Тернопільського апеляційного суду. У такому випадку строк на апеляційне оскарження починає обчислюватися з дня постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
8. Позивач має право оскаржити заочне рішення суду в загальному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
9. Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст судового рішення виготовлено 25 травня 2026 року.

Відомості про учасників справи:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс», код ЄДРПОУ: 37616221, адреса місцезнаходження: бульвар Вацлава Гавела, 6, м. Київ.
Відповідач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Головуючий суддя	Т. І. Якімець