ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2026 року
м. Хмельницький

Справа № 686/6351/26
Провадження № 22-ц/820/1057/26

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І., 
секретар судового засідання Кошельник В.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 березня 2026 року про передачу справи у цивільній справі за позовом за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди (суддя Козак О.В.).
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги,  суд

в с т а н о в и в:
У березні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його права на судовий захист внаслідок бездіяльності в порядку ч. 1 ст.23 та ст.ст. 1167, 1173 ЦК України, ст.ст. 55,56, ч.9 ст.129, 129-1 Конституції України.
В обґрунтування позову зазначав, що рішення суду в справі № 686/17187/24 до даного часу є не виконаним. Тримісячний строк, встановлений ч. 4 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» і пунктом 48 Порядку № 845 для перерахунку коштів стягувачу, порушений відповідачем. 
Вказує, що пунктом 49 Порядку № 845 визначено, що у разі необхідності у додаткових коштах понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає до Міністерства фінансів України пропозицію щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України протягом 10 днів з дня надходження відповідних виконавчих документів для здійснення безспірного списання коштів з державного бюджету. 
Зауважує, що направлення до Міністерства фінансів України пропозицій щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України після надходження кожного виконавчого документа від кожного стягувача, а тому належним доказом виконання зазначеного порядку може бути лише відповідне звернення до Міністерства фінансів України направлене із дотриманням строку.
Зазначає, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди, а відсутність коштів не є виправданням для держави в разі невиконання нею рішення суду або в разі значних затримок у виконанні такого рішення. 
Вважає, що законодавство та практика ЄСПЛ не передбачає надання доказів моральної шкоди – важливим фактом є встановлення порушення прав людини. При цьому людину не можна змусити надати доказ моральної шкоди, яку вона понесла та суд не може зобов`язати доводити душевні страждання. 
Стверджує, що право позивача на відшкодування моральної шкоди гарантоване ст. 56 Конституції України та ч. 1 ст. 23, ст.ст. 1167,1173 ЦК України. Заявлений розмір моральної шкоди сформований за його внутрішнім переконанням на підставі методу морально-емоційного задоволення внаслідок порушення його права на справедливий суд, визначений у відповідності до принципу еквівалентності правопорушення, виходячи з обставин конкретної справи, який неможливо арифметично розрахувати та буде достатнім покриттям його порушеного права на справедливий суд і справедливою сатисфакцією в розумінні ЄСПЛ. 
Зауважує, що наразі методики для вирахування розміру завданої йому моральної шкоди чинним законодавством не передбачено, тому розмір завданої моральної шкоди та її розмір компенсації вираховував за власною методикою. 
З посиланням на висновки зроблені у постанові Великої Палати ВС від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19, зауважує, що застосування ефективного способу захисту спричинює реальне поновлення порушеного права, а в разі неможливості вказаного – забезпечує отримання відповідного відшкодування. 
Зазначає, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень суду, адже має позитивний обов`язок забезпечувати виконання судових рішень без покладення фінансового тягаря на стягувача.
Щодо розміру моральної шкоди зазначає, що витрати, які будуть понесені ним, зокрема, на проїзд на здачу позову до суду – 30 гривень, витрати часу – дві години вартістю один мільйон гривень кожна на написання тексту позовної заяви, одну годину часу на проїзд до суду, одну годину часу на проїзд з суду додому, витрати паперу, електроенергії, картриджу – до двадцяти гривень. Витрачена на правову допомогу в написанні даного позову – п`ятнадцять тисяч гривень, на написання апеляційної скарги буде витрачено 2 години часу вартістю один мільйон гривень кожна, на правову допомогу – десять тисяч гривень, на проїзд до суду і з суду – 30 гривень, витрати паперу, електроенергії, картриджу – до двадцяти гривень. На написання касаційної скарги буде витрачено дві години часу вартістю один мільйон кожна, на правову допомогу – десять тисяч гривень, на проїзд до суду і з суду – 30 гривень, витрати паперу, електроенергії, картриджу – до двадцяти гривень. 
Враховуючи викладене вище, позивач просив суд стягнути з Держави Україна на його користь сто мільйонів гривень моральної шкоди, завданої йому тривалою бездіяльністю ДКСУ внаслідок якої порушено його право на справедливий суд в порядку ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ч.1 ст.23 та ст.ст. 1167, 1173 ЦК України та ст.ст.55,56, ч.9 ст.129, 129-1 Конституції України.
Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 березня 2026 року справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, вирішено передати на розгляд за підсудністю до Печерського районного суду міста Києва. 
Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати. При цьому посилається на порушення судом вимог цивільного процесуального закону, що призвело до винесення незаконної ухвали. 
Зауважує, що у підсудність у справі визначена за вибором позивача, оскільки держава Україна не є ні фізичною, ні юридичною особою та знаходиться на всій контрольованій нею території України.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про день, місце і час слухання справи повідомлені належним чином.
В силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. 
Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції правильно встановив та виходив з того, що 02 березня 2026 року позивач ОСОБА_1 подав до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області позов до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди. 
Відповідно до відповіді №2424602 від 05.03.2026 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань юридична особа Державна казначейська служба України зареєстрована як орган державної влади з місцезнаходженням: м. Київ, вул. Бастіонна,6 (а.с.6-7).
Дані обставини підтверджуються матеріалами справи. 
Суд першої інстанції виходив з того, що справа належить до територіальної юрисдикції суду за місцезнаходженням органу державної влади, який здійснює представництво інтересів держави у спірних правовідносинах, тобто Державної казначейської служби України (вул. Бастіонна, 6, Печерський район, м. Київ).
Колегія суддів з висновком суду першої інстанції погоджується.
За змістом статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні та юридичні особи, а також держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Відповідно до частини 1 статті 167 ЦК України, держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.
Згідно з частиною 1 статті 170 ЦК України, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
На підставі статті 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Держава бере участь у справі через відповідний орган державної влади відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади), або через представника (частина 4 статті 58 ЦПК України).
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Leo Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів ». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.
Територіальна підсудність - це підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція цього суду.
Питання про територіальну підсудність суд вирішує, враховуючи правила про підсудність, визначені в ЦПК України, а саме статтях 27 (загальна підсудність за місцезнаходженням відповідача), 28 (альтернативна підсудність за вибором позивача), 29 (підсудність справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами), 30 (виключна підсудність).
За положеннями частини 2 статті 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань.
Отже, процесуальний закон визначає територіальну підсудність цивільної справи, виходячи із зареєстрованого місця проживання чи перебування фізичної особи та зареєстрованого місцезнаходження юридичної особи (відповідачів), якщо інше не передбачено правилами альтернативної чи виключної підсудності.
Правила загальної територіальної підсудності застосовуються й у випадках, коли однією зі сторін у справі є держава, тому підсудність справ до держави повинна визначатися за місцезнаходженням органу державної влади, до компетенції якого входить здійснення від імені держави певних цивільних прав та обов`язків (пункт 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ»).
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.
ОСОБА_1 пред`явив позов про відшкодування моральної шкоди, заподіяної невиконанням судового рішення у цивільній справі № 686/17187/24, визначивши відповідачем Державу України в особі Державної казначейської служби України. Позивач визначив Державну казначейську службу України як орган, який порушив його права та має представляти інтереси держави у спірних правовідносинах.
Підстави для застосування альтернативної чи виключної підсудності відсутні.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що справа належить до територіальної юрисдикції суду за місцезнаходженням Державної казначейської служби України, а саме Печерського районного суду м. Києва.
У зв`язку з наведеним, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про наявність правових підстав для скасування ухвали суду.
Ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм процесуального права і підстав для її скасування в межах доводів апеляційної скарги немає.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 01 липня 2026 року.

Суддя-доповідач:       І.В. П`єнта

Судді: А.П. Корніюк

О.І. Талалай