П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 947/59/26	

Категорія: 113070100	Головуючий у суді І інстанції: Калініченко Л. В. місце ухвалення: м. Одеса 	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача	Семенюка Г.В.	
суддів: 	Федусика А.Г.	
 	Шляхтицького О.І.	

розглянувши у порядку письмового провадження у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції на рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2026 року у справі за позовом адвоката Винокура Віталія Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , до Департаменту патрульної поліції, Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення

в с т а н о в и В:

27 грудня 2025 року, засобами поштового зв`язку, адвокат Винокур В. В., діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції з позовом до Департаменту патрульної поліції, Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції (далі – УПП в Одеській області), в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 05.12.2025 серії ЕНА №6285927 в сумі 340 грн, за вчинення правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – КУпАП).
В обґрунтування позовних вимог адвокат пояснив, що 05 грудня 2025 року інспектором 1 взводу 2 роти 1 батальйону УПП в Одеській області лейтенантом поліції Хрустиком В. В. винесено спірну постанову про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення в сумі 340 грн за вчинення правопорушення передбаченого частиною 1 статті 122 КУпАП (перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину).
Адвокат указує, що у зазначений день ОСОБА_1 рухалась на транспортному засобі Mersedes-Benz G 63 AMG, реєстраційний номер НОМЕР_1 , по автошляху М05 Київ - Одеса в напрямку Одеси та приблизно на 449 км зазначений транспортний засіб було зупинено на вимогу патрульних поліцейських. Після зупинки, поліцейський повідомив водія про порушення нею правил дорожнього руху через перевищення швидкості та попросив надати водійське посвідчення та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Через деякий проміжок часу позивачу було вручено постанову про накладення адміністративного стягнення.
Однак, адвокат стверджує про те, що його довірителька здійснювала рух транспортним засобом із дотриманням визначених відповідними знаками, передбаченими Правилами дорожнього руху, швидкісних режимів, не перевищуючи швидкість на відповідній ділянці дороги.
Водночас, працівником патрульної поліції після зупинки транспортного засобу повідомлено про зафіксовану швидкість руху транспортного засобу – 114 км/год.
Адвокат указує, що посадовою особою органу патрульної поліції, якою прийнята спірна постанова, не встановлювалась наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, у тому числі не заслуховувались пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, не розглядались клопотання, не перевірялись докази правопорушення.
У порушення положень статей 280, 283 КУпАП посадовою особою органу патрульної поліції лише формально складено та підписано оскаржувану постанову у справі про адміністративне правопорушення.
Окрім того, за ствердженням адвоката, Кваші В. М., як особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, не було роз`яснено її права та обов`язки, передбачені статтею 63 Конституції України та статтею 268 КУпАП. Посадова особа органу патрульної поліції не повідомляла позивача про розгляд справи. Фактично, ОСОБА_1 отримала постанову про накладення адміністративного стягнення без відповідного розгляду справи.
До того ж, позивачці не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення нею адміністративного правопорушення, а також не було запропоновано ознайомитись чи переглянути такі докази, зокрема технічні матеріали фіксації правопорушення. Відомості про наявність таких доказів, як стверджує позивачка, відсутні в оскаржуваній постанові, що унеможливлює перевірку достовірності тверджень співробітників УПП в Одеській області.
Водночас, у постанові вказано, що фіксування швидкісного режиму транспортного засобу здійснювалось приладом вимірювання швидкості TruCam, який утримувався інспектором у руках, а дорожній знак про здійснення на ділянці дороги фіксації порушень був відсутнім.
Адвокат указує, що контроль швидкості руху транспортних засобів здійснюється лише в місцях, які облаштовані відповідним знаком про здійснення відеофіксації (дорожній знак 5.70 ПДР), оскільки вимоги частини 2 статті 40 Закону України «Про Національну поліцію» передбачають, що інформація щодо встановленої відеотехніки і сама відеотехніка фіксації правопорушень повинна бути розміщена на видному місці.
Таким чином, адвокат вважає, що фіксація швидкісного режиму транспортного засобу була здійснена з порушенням вимог законодавства, оскільки контроль швидкості проводився без встановлення передбаченого Правилами дорожнього руху дорожнього знаку 5.70, а також із застосуванням приладу TruCam у спосіб, який не передбачений статтею 40 Закону України «Про Національну поліцію», а саме: шляхом тримання його інспектором у руках, а не шляхом стаціонарного монтування або розміщення в місці здійснення контролю.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2026 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Суд визнав протиправною та скасував постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №6285927 від 05.12.2025, якою притягнуто ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 122 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у виді штрафу в сумі 340 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також неповне з`ясування обставин справи, представник Департаменту патрульної поліції подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву ОСОБА_1 без задоволення.
Мотиви апеляційної скарги складаються з наступного.
По-перше, скаржник вважає, що, задовольняючи позовні вимоги з мотивів недоведеності на якій ділянці з обмеженням швидкості руху рухалась позивачка, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки сторона позивача у позовній заяві не ставила під сумнів питання руху саме поблизу 449 км ділянки «Київ-Одеса» та її зупинки саме на цій ділянці дороги.
Так, представник скаржника зазначає, що позивачку було зупинено при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу розташованого на 449 км, поблизу с. Алтестове. За його ствердженням, на даній ділянці дороги це єдиний нерегульований пішохідний перехід. Наближення до переходу позначено червоними звуковими полосами. Це вбачається із наданої схеми організації дорожнього руху.
Також, наявність червоних звукових полос при наближенні до пішохідного переходу вбачаються і з відеозапису «Знаки 90-70 Алтестове 449км в напрямку Києва.mp4».
З наданого відеозапису вбачається і розташований нерегульований пішохідний перехід, при наближенні до якого вбачаються червоні звукові полоси, а також з`їзд праворуч до с. Алтестове, що відповідає схемі організації дорожнього руху, яка наявна у матеріалах справи.
Крім того, скаржник указує, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що даний доказ містить координати GPS початку червоних звукових полос, так і самого місця розташування поліцейських поблизу пішохідного переходу (М 46.6323, Е 30.5431), які кожен день здійснюють контроль швидкісного режиму саме в цьому місці.
У файлі приладу TruCam ТСО001062, що містить зафіксовану швидкість руху транспортного засобу позивачки 05.12.2025, зазначено що:
- відстань до вимірюваного об`єкту становила 201.9 метрів;
- відстань від пішохідного переходу, де був розташований прилад TruCam ТСО01062 до знаку 70 км/год - становить 250 метрів.
На думку скаржника, це свідчить про те, що транспортний засіб Mersedes-Benz G 63 AMG, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , перебував в межах дії дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості руху 70 км/год».
Відтак, скаржник вважає, що в частині питання щодо руху позивача на ділянці з обмеженням швидкості руху 70 км/год, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та при цьому в обґрунтування своїх висновків не повно дослідив надані докази, внаслідок чого невірно встановив обставини справи.
По-друге, особистими підписами позивачки у графі №8 оскаржуваної постанови підтверджується факт роз`яснення поліцейським прав передбачених статтею 268 КУпАП. При цьому, жодних перешкод у користуванні цими правами поліцейськими не створювались. 
По-третє, скаржник в апеляційній скарзі указує на те, що суд першої інстанції залишив поза увагою доводи та аргументи суб`єкта владних повноважень, викладені у клопотанні про залишення позовної заяви без розгляду з приводу пропуску десятиденного строку на оскарження спірної постанови.
Так, апелянт відзначає, що ОСОБА_1 на місці вчинення правопорушення отримала копію постанови серії ЕНА №6285927 від 05.12.2025, її було ознайомлено зі змістом вказаної постанови та роз`яснено наслідки накладення адміністративного стягнення, порядок та строки оскарження цієї постанови. Факт ознайомлення ОСОБА_1 з цією постановою та отримання її копії саме 05.12.2025 підтверджується власними підписами позивачки у графах №8 та №9 оскаржуваної постанови.
Крім того, до позовної заяви додано копію постанови (у вигляді електронного чеку), яку власноручно отримала позивачка від поліцейських 05.12.2025. Однак, позов подано 27.12.2025, тобто з порушенням десятиденного строку, встановленого статтею 289 КУпАП та статтею 286 КАС України.
Скаржник вважає, що суд першої інстанції в ухвалі про відкриття провадження у справі дійшов передчасних висновків, поновивши строк звернення до суду з даним позовом та залишивши поза увагою відсутність поважних обставин пропуску позивачкою процесуальних строків на подання позовної заяви.

Адвокат Винокур В. В., діючи в інтересах ОСОБА_1 , скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, вважає її необґрунтованою та безпідставною, а тому просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Мотиви відзиву полягають у тому, що за відсутності ключового доказу (відеозапису), твердження суб`єкта владних повноважень про вчинення правопорушення на конкретній ділянці саме позивачкою ґрунтується на розрізнених припущеннях інспектора.
На думку адвоката, суд першої інстанції правомірно застосував статтю 62 Конституції України, витлумачивши усі сумніви щодо доведеності обставин правопорушення на користь особи, що притягається до відповідальності.
Крім того, адвокат указує, що наявність підпису особи на сформованому бланку постанови жодним чином не доводить фактичного та належного роз`яснення прав до моменту прийняття рішення, а також не свідчить про дотримання інспектором процедури розгляду справи. Знову ж таки, адвокат вважає, що єдиним об`єктивним доказом на підтвердження зазначеного міг би бути відеозапис з нагрудної камери поліцейського, який знищено.
Щодо строку звернення до суду з даним позовом адвокат вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для поновлення позивачці процесуального строку звернення до суду та визнав причини його пропуску поважними. Надані докази адвокат вважає достатніми та такими, що підтверджують об`єктивну неможливість своєчасного вчинення відповідної процесуальної дії.
Враховуючи, що відсутні клопотання від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, суд апеляційної інстанції, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції змінити, з наступних підстав.
Судом першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 05 грудня 2025 року о 15:08 год. інспектором 1 взводу 2 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції лейтенантом поліції Хрустиком В. В. здійснено розгляд справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , за наслідком чого винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №6285927, якою її визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого частиною 1 статті 122 КУпАП та застосовано до останньої адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 340,00 грн.
Зміст спірної постанови свідчить про те, що 05.12.2025 о 15:04 год. ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом марки «Mercedez-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухалась по дорозі М05 449 км, зі швидкістю 114 км/год. в зоні дії дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості 70 км/год», у зв`язку з чим перевищила максимальне обмеження швидкості на 44 км/год, порушуючи вимоги п.12.9б постанови Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. № 1306 «Про Правила дорожнього руху» (далі – ПДР України) – перевищення водіями ТЗ встановлених обмежень швидкості руху, передбачених знаками 3.2.9, 3.31, 30.3. У постанові зазначено, що порушення зафіксовано на прилад ТRUCAM Т001062n.
З копії постанови вбачається, що остання містить підпис ОСОБА_1 , у тому числі біля пунктів про роз`яснень прав за статтею 268 КУпАП, строку оскарження за статтею 289 КУпАП, підтвердження про отримання копії постанови.
Не погоджуючись з цією постановою про накладення адміністративного стягнення, позивачка через адвоката Винокура В. В. звернулась до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов та скасовуючи спірну постанову про накладення адміністративного стягнення, суд першої інстанції виходив із того, що суб`єктом владних повноважень не надано належних доказів, що рух транспортного засобу, яким керувала позивачка, зі швидкістю 114 км/год., здійснений на частині ділянці автодороги з дією дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості 70 км/год».
Суд першої інстанції указав, що частина ділянки автодороги де була здійснена фіксація швидкості руху транспортного засобу, яким керувала позивачка, яка ідентифікована за наданими відповідачем доказами зі швидкістю руху 114 км/год., діють різні обмеження швидкості руху, у тому числі ділянки на яких швидкість руху з якою рухалась позивачка не є порушенням, за яке передбачена відповідальність за частиною 1 статті 122 КУпАП.
Також суд першої інстанції відзначив, що суб`єктом владних повноважень не надано доказів фіксації розгляду спірної справи про адміністративне правопорушення, з посиланням на їх знищення. У зв`язку з цим, суд першої інстанції позбавлений можливості спростувати доводи позивачки про порушення суб`єктом владних повноважень процедури розгляду справи.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
Насамперед слід надати оцінку доводу апеляційної скарги щодо пропуску позивачкою десятиденного строку звернення до суду з даним позовом щодо оскарження спірної постанови. Скаржник вважає, що у суду першої інстанції не було підстав для поновлення такого строку, оскільки зазначені адвокатом позивачки причини пропуску строку не можна визнати поважними.
Так, звертаючись до суду з даним позовом, адвокат просив поновити десятиденний строк на оскарження спірної постанови, посилаючись на те, що у період після отримання копії постанови та наприкінці строку її оскарження, а саме: з 12.12.2025 та протягом семи днів в Одеській області та безпосередньо у місті Одесі відбулись масштабні аварійні відключення електропостачання через пошкодження об`єктів енергетичної інфраструктури внаслідок масованих обстрілів, а згодом внаслідок ворожих атак Одеська область набула статусу надзвичайної ситуації державного рівня, у зв`язку з чим позивачка не мала змоги своєчасно звернутись за професійної правничою допомогою для підготовки та подання до суду адміністративного позову та лише 22.12.2025 уклала договір з адвокатським об`єднанням про надання правничої допомоги.
Також, в обґрунтування клопотання про поновлення строку звернення до суду, адвокат зазначив, що на утриманні ОСОБА_1 перебувають двоє неповнолітніх дітей, що зумовило необхідність організації побутових та життєвих потреб сім`ї у надзвичайних умовах, що також додатково ускладнило своєчасне оскарження постанови.
Крім того, позивачка є директором ТОВ «ЕКО СТЕЙПЛ ТРЕЙД», що в умовах відключень енергопостачання вимагало особистої участі останньої з метою забезпечення здійснення підприємницької діяльності товариства та виконання договірних зобов`язань.
Суд першої інстанції, оцінивши указані причини пропуску строку в сукупності, дійшов висновку про поновлення строку звернення до суду з даним позовом, висновок якого відображений в ухвалі про відкриття провадження від 07 січня 2026 року (а.с.36-38).
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про поновлення десятиденного строку звернення до суду з даним позовом, з огляду на таке.
Відповідно до вимог частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду встановленого цим Кодексом або іншими Законами.
Частиною третьою цієї ж статті передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
За приписами частини другої статті 286 КАС України позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).
Як свідчать обставини справи, спірну постанову про притягнення до адміністративної відповідальності позивачка отримала в день її прийняття – 05.12.2025 про що свідчить її підпис на оскаржуваній постанові.
Отже, ураховуючи дату отримання спірної постанови останнім десятим днем її оскарження було 15.12.2025 (понеділок).
Разом з цим, позовна заява була направлена засобами поштового зв`язку 27.12.2025 (а.с.24), тобто з пропуском десятиденного строку звернення до суду з даним позовом.
У відповідності до положень статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. У свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та з обставин незалежних від позивача унеможливила звернення до суду з адміністративним позовом.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції враховує, що Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово вказувала, що поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулася з апеляційною скаргою, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.
Процесуальний закон не містить вичерпного, детально описаного переліку поважних причин пропуску звернення до адміністративного суду, та не дає визначення терміну «поважні причини». Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення підстав їх недотримання - вони повинні бути поважними, реальними, непереборними і об`єктивно нездоланними на час перебігу строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.
Наведеними положеннями КАС України чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до суду.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Водночас, обов`язок доведення обставин, з якими сторона пов`язує поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулася до суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2020 у справі №9901/32/20 дійшла висновку, що інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.
Питання поновлення строку в умовах воєнного стану неодноразово вирішувалося Верховним Судом.
Так, відповідно до частини першої статті 10 Закону України від 12.05.2015 №389-VIII «Про правовий режим воєнного стану», у період дії воєнного стану, зокрема, не можуть бути припинені повноваження судів.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.11.2022 у справі №990/115/22 указала, що введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.
У цьому взаємозв`язку Велика Палата Верховного Суду, зауважила, що питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку.
Необхідно зазначити, що, дійсно, введений в Україні воєнний стан суттєво ускладнив (подекуди унеможливив) повноцінне функціонування органів державної влади та життя людей.
Між тим, сама по собі така обставина, без належного обґрунтування крізь призму неможливості ситуативного (в конкретних умовах) виконання процесуальних прав і обов`язків учасника справи, й підтвердження її належними й допустимими доказами, не може слугувати підставою для поновлення пропущеного процесуального строку.
Верховний Суд, зокрема, у постанові від 16.02.2023 у справі №640/4426/22 визначив, що при оцінці поважності причин пропуску процесуального строку з причини введення воєнного стану в Україні додатково слід брати до уваги, зокрема: територіальне місцезнаходження суду, порядок його функціонування; місце проживання (місцезнаходження) заявника; ведення на відповідній території бойових дій або розташування у безпосередній близькості до такої території, посилення ракетних обстрілів у відповідний проміжок часу, що об`єктивно створювало реальну небезпеку для життя учасників процесу; тривалість самого процесуального строку та час, який минув із дати завершення процесуального строку; наявність чи відсутність обставин, які об`єктивно перешкоджали конкретній особі реалізувати своє право (повноваження) у межах визначеного процесуального строку; поведінку особи, яка звертається з відповідним клопотанням, зокрема, чи вживала особа розумних заходів для того, щоб реалізувати своє право (повноваження) у межах процесуального строку та якнайшвидше після його закінчення (у разі наявності поважних причин його пропуску), та інші доречні обставини.
Застосовуючи наведені критерії до обставин цієї справи за позовом ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції враховує таке.
Як свідчить загальнодоступна інформація з мережі «Інтернет», у грудні 2025 року (період в який позивачка повинна була звернутися до суду) місто Одеса зазнала кількох масштабних атак з боку російських військ, спрямованих на критичну інфраструктуру та житлові райони.
Основні події цього періоду:
04 грудня 2025 року: Інтенсивна атака ударних безпілотників, внаслідок якої 7 людей зазнали поранень;
13 грудня 2025 року: Обстріл дронами та ракетами паралізував роботу енергосистеми міста, внаслідок чого Одеса залишилася без електропостачання.
22 грудня 2025: Внаслідок нічної атаки безпілотників пошкоджено об`єкт критичної інфраструктури, один із районів міста залишився без світла.
26 грудня 2025: Російська армія атакувала місто Одесу, уразивши об`єкт інфраструктури.
Колегія суддів зазначає, що саме в період з 06.12.2025 по 15.12.2025, коли позивачка мала звернутися до суду з даним позовом, а також і після 15.12.2025 місто Одеса зазнавала сильних обстрілів з боку держави агресора, що паралізувало роботу енергосистеми міста.
У зв`язку з цим, суд апеляційної інстанції не може не брати відповідні пояснення адвоката позивачки в якості поважних причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом.
Підсумовуючи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про поновлення ОСОБА_1 строку звернення до суду з даним позовом, з огляду на практику Верховного Суду.
Тому, доводи апеляційної скарги суб`єкта владних повноважень щодо безпідставності поновлення судом першої інстанції позивачці строку звернення до суду з даним позовом не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Надаючи оцінку наступному доводу апеляції щодо доведеності вчинення позивачкою правопорушення, колегія суддів виходить з такого.
Згідно з приписами частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 62 Конституції України передбачає, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Стаття 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 №3353-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, зобов`язує учасників дорожнього руху знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Відповідно до пункту 1.3 ПДР України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
Відповідно до п. п. 1.1.-1.5. ПДР України ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.
Пунктом 1.9 Правил дорожнього руху встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Згідно з пунктами 12.4 – 12.7 ПДР України у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год. У житлових і пішохідних зонах швидкість руху не повинна перевищувати 20 км/год. Поза населеними пунктами на всіх дорогах та на дорогах, що проходять через населені пункти, позначені знаком 5.51, дозволяється рух із швидкістю: а) автобусам (мікроавтобусам), що здійснюють перевезення організованих груп дітей, легковим автомобілям з причепом і мотоциклам – не більше 80 км/год.; б) транспортним засобам, якими керують водії із стажем до 2 років, - не більше 70 км/год; в) вантажним автомобілям, що перевозять людей у кузові, та мопедам, - не більше 60 км/год; г) автобусам (за винятком мікроавтобусів) - не більше 90 км/год; ґ) іншим транспортним засобам: на автомобільній дорозі, що позначена дорожнім знаком 5.1 - не більше 130 км/год., на автомобільній дорозі з окремими проїзними частинами, що відокремлені одна від одної розділювальною смугою - не більше 110 км/год., на інших автомобільних дорогах - не більше 90 км/год.
Під час буксирування швидкість не повинна перевищувати 50 км/год. У відповідності до положень пункту 12.9.б ПДР, водієві забороняється зокрема перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту "и" пункту 30.3 цих Правил.
За перевищення встановлених обмежень швидкості руху передбачена відповідальність частиною 1 статті 122 КУпАП, якою встановлено, що перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Згідно п. 8.1 ПДР, регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками.
Відповідно до ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
За загальними правилами статті 33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України.
При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованому в автоматичному режимі.
Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
Відповідно до п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення, яка доводиться шляхом надання доказів.

Так, суб`єкт владних повноважень надав до матеріалів справи відеозапис та фото-файл з приладу TruCam LTI 20/20 №ТС001062.
Дані докази були досліджені судом першої та апеляційної інстанцій.
Як правильно указав суд першої інстанції, з файлів з приладу TruCam LTI 20/20 №ТС001062, вбачається, що автомобіль марки «Mercedes», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 05.12.2025 о 15:04:18, рухався за ідентифікатором локації: ВН02, зі швидкістю руху 114 км/год., в межах обмеження швидкості 70 км/год., вимірювання швидкості здійснювалося працівником поліції на відстані 201,8 м.
Вищевказаний файл з приладу TruCam LTI 20/20 №ТС001062, крім коду ділянки не містить безпосереднє визначення місця де саме здійснювалось фіксація швидкості руху транспортного засобу, яким керувала позивачка.
У спірній постанові, інспектором патрульної поліції визначено, що порушення швидкісного режиму позивачкою мало місце на автодорозі М05-449 км в зоні дії дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості 70 км/год».
На підтвердження дії дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості 70 км/год» на вказаній ділянці дороги, скаржник надав схему організації дорожнього руху на автомобільній дорозі загального користування дорожнього значення М-05-Київ-Одеса, км.449+415, у місці розташування пішохідного переходу біля села Алтестове.
Відповідно до вказаної схеми, на даній ділянці дороги встановлені та діють у тому числі: частина ділянки автодороги з дозволеною швидкістю руху для цієї місцевості, де відповідно до приписів п.12.6.ґ ПДР України дозволяється рух із швидкістю не більше 110 км/год; зона ділянки автодороги з дією дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості 90 км/год»; зона ділянки автодороги з дією дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості 70 км/год».
Отже, є правильним висновок суду першої інстанції, що частина ділянки автодороги, де була здійснена фіксація швидкості руху транспортного засобу, яким керувала позивачка, яка ідентифікована за наданими суб`єктом владних повноважень доказами зі швидкістю руху 114 км/год., діють різні обмеження швидкості руху, у тому числі ділянки на яких швидкість руху з якою рухалась позивачка не є порушенням, за яке передбачена відповідальність за частиною 1 статті 122 КУпАП.
З апеляційної скарги не вбачається, що рух транспортного засобу, яким керувала позивачка, зі швидкістю 114 км/год., встановлений саме на частині ділянці автодороги з дією дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості 70 км/год», ураховуючи те, що на відповідній ділянці дороги діють три види швидкісного режиму (70, 90 та 110 км/год.).
Також суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки сторона позивача у позовній заяві не ставила під сумнів питання руху саме поблизу 449 км ділянки «Київ-Одеса» та її зупинки саме на цій ділянці дороги.
Суд апеляційної інстанції указує, що адвокат Винокур В. В. у позовній заяві взагалі заперечував факт вчинення його довірителькою адміністративного правопорушення та зазначав про те, що вона здійснювала рух транспортним засобом із дотриманням визначених відповідними знаками, передбаченими Правилами дорожнього руху, швидкісних режимів, не перевищуючи швидкість на відповідній ділянці дороги.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 31 березня 2020 року по справі № 826/26222/15 вказав, що одним із принципів адміністративного судочинства є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі, зміст якого зобов`язує адміністративний суд до активної ролі в судовому засіданні.
Верховний Суд дійшов висновку, що недотримання судом принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи під час дослідження зібраних у справі доказів унеможливлює встановлення фактичних обставин для правильного її вирішення.
З огляду на таку позицію суду касаційної інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно встановив усі обставини справи з дослідженням зібраних доказів та дійшов обґрунтованих висновків про скасування спірної постанови.

Понад те, слід погодитись з висновком суду першої інстанції, що суб`єктом владних повноважень не надано відео доказів фіксації розгляду справи про адміністративне правопорушення, з посиланням на їх знищення, за наслідком чого неможливо спростувати доводи адвоката Винокура В. В. щодо не роз`яснення його довірительки прав та обов`язків, передбачених статтею 63 Конституції України та статтею 268 КУпАП, а також не повідомлення її поліцейським про розгляд такої справи на місці вчинення адміністративного правопорушення.
Так, долучені відповідачем докази містять виключно фіксацію транспортного засобу, з яких неможливо встановити інші обставини справи у тому числі взагалі особу водія.
Понад те, колегія суддів вважає, що наявність підпису особи на бланку постанови не доводить фактичного та належного роз`яснення прав особі, яка притягається до адміністративної відповідальності до моменту прийняття рішення, а також не свідчить про дотримання інспектором процедури розгляду справи.
На переконання колегії суддів, єдиним об`єктивним доказом на підтвердження зазначеного міг би бути відеозапис з нагрудної камери поліцейського, однак він знищений суб`єктом владних повноважень.

Переходячи до обставин, які є підставою для зміни резолютивної частини рішення суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Стаття 286 КАС України регулює особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності.
Відповідно до пункту 3 частини 3 цієї статті за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.
Водночас, як свідчить резолютивна частина рішення суду першої інстанції, суд визнав протиправною та скасував спірну постанову про накладення адміністративного стягнення, однак справу про адміністративне правопорушення не закрив, як це передбачено пунктом 3 частини 3 статті 286 КАС України.
Крім того, у другому абзаці резолютивної частини рішення суду першої інстанції суд указав, що спірною постановою до адміністративної відповідальності притягнуто ОСОБА_2 .
Проте, згідно матеріалів справи, прізвище, ім`я, по батькові особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності є ОСОБА_1 .
Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним змінити другий абзац резолютивної частини рішення суду першої інстанції, шляхом викладення його в наступній редакції:
«Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №6285927 від 05.12.2025, якою притягнуто ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 122 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у виді штрафу в сумі 340 грн, а провадження по справі про адміністративне правопорушення за частиною 1 статті 122 КУпАП – закрити».
Підстави для розподілу судових витрат за результатом розгляду апеляційної скарги, відповідно до статті 139 КАС України, відсутні.
Стаття 272 КАС України встановлює особливості апеляційного та касаційного оскарження судових рішень в окремих категоріях адміністративних справ, частина 3 якої передбачає, що судові рішення суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду справ, визначених статтями 273-277, 282-283-1, 284-286 цього Кодексу, набирають законної сили з моменту проголошення і не можуть бути оскаржені.

Керуючись статтями 243, 250, 272, 286, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції – залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2026 року – змінити, шляхом викладення другого абзацу його резолютивної частини в наступній редакції:
«Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №6285927 від 05.12.2025, якою притягнуто ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 122 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у виді штрафу в сумі 340 грн, а провадження по справі про адміністративне правопорушення за частиною 1 статті 122 КУпАП – закрити».
В іншій частині рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2026 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач 		Г.В. Семенюк	
Судді	  	О.І. Шляхтицький   А.Г. Федусик