Справа № 490/10580/25 
Провадження № 2/487/1316/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
заочне

18.06.2026 року м. Миколаїв
Заводський районний суд м.Миколаєва, у складі: Головуючого судді - Притуляк І.О., за участю: секретарів судового засідання: Янковець Г.А., Поліщук І.В., позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про позбавлення батьківських прав,  -
В С Т А Н О В И В:
21.01.2026 року відповідно до ухвали Центрального районного суду м.Миколаєва від 18.12.2025 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_3 , в якій позивач просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав, відносно його неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У заяві позивач зазначила, що відповідач є батьком її малолітнього сина ОСОБА_4 .
З народження сина, відповідач нехтує виконанням своїх обов`язків по вихованню та утриманню дитини. 
ОСОБА_2 про дитину не піклується, не проявляє зацікавленості в подальшій долі сина, не цікавиться розвитком дитини та не піклується про його фізичний та духовний розвиток.
На даний час, вона не має можливості зареєструвати місце проживання малолітнього сина без письмової згоди батька. 
Враховуючи безпекову ситуацію в країні, необхідність дитини у отриманні медичних послуг, освіти, просила позбавити відповідача батьківських прав також з метою уникнення юридичних перепон, пов`язаних з необхідністю отримання письмової згоди батька, на реалізацію прав дитини. 

Ухвалою суду від 22.01.2026 року позовну заяву ОСОБА_3 було прийнято до розгляду у порядку загального позовного провадження.
Витребувано у органу опіки та піклування Виконкому Миколаївської міської ради висновок, щодо розв`язання спору, складений відповідно до положень ч.5 ст.19 СК України. 

12.02.2026 року позивач подала до суду клопотання, яким просила долучити до матеріалів справи копію свідоцтва про шлюб та копію свого паспорту, на підтвердження зміни прізвища з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 ».

Ухвалою суду від 03.04.2026 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті.

20.04.2026 року до суду, на виконання ухвали від 12.02.2026 року, надійшов Висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 

У судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала у повному обсязі.
Додатково пояснила, що після народження дитини відповідач бачив сина лише три рази, останній раз у вересні 2024 року. Будь якої матеріальної допомоги їй на утримання дитини не надавав. Заінтересованості у стані здоров`я та розвитку дитини не проявляв.
За час спільного проживання, до народження дитини, зловживав спиртними напоями.
З урахуванням необхідності отримання у багатьох випадках письмової згоди батька на реалізацію прав дитини, вона розшукувала ОСОБА_2 , зокрема спілкувалася з його старшим сином, який повідомив, що також не має інформації щодо місця його знаходження.
Вказала, що 30.10.2025 року уклала шлюб з ОСОБА_7 , який замінив сину батька.
Зазначила, що позов до суду про стягнення з відповідача аліментів, не подавала, оскільки не бачила у цьому доцільності, враховуючи його категоричне небажання піклуватися про дитину.
Проти постановлення заочного рішення у справі не заперечувала.

У судовому засіданні представник третьої особи у задоволені позову просила відмовити, враховуючи наданий висновок Органу опіки та піклування виконкому ММР від 17.04.2026 року.
В подальшому до судового засідання не з`явилася.

До судового засідання відповідач не з`явився, повторно, причини неявки суду не повідомляв, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений своєчасно, належним чином.

З відома позивача суд постановив рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Заслухавши позивача та представника третьої особи, покази свідків, дослідивши надані письмові докази, судом встановлено наступні фактичні обставини та витікаючі з них спірні правовідносини.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 27.05.2025 року у справі №490/1002/25.

Від шлюбу мають малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (Свідоцтво про народження НОМЕР_1 .

30.10.2025 року позивач уклала шлюб з ОСОБА_7 та змінила прізвище на « ОСОБА_6 » (Свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 ).

Я було встановлено судом на підставі відомостей наданих позивачкою та таких що підтверджуються показами допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , відповідач ОСОБА_2 вихованням та утриманням дитини не займається з моменту народження. 
На даний час дитина проживає у сім`ї матері та ОСОБА_7 за адресою АДРЕСА_1 . Вихованням та утриманням малолітнього ОСОБА_4 займаються позивач та її чоловік.
Згідно акту обстеження умов проживання дитини від 09.02.2026 року, складеним службою у справах дітей адміністрації Центрального району, дитина забезпечена усім необхідним, має окреме спальне місце, одяг, продукти харчування, засоби гігієни.
На даний час малолітній ОСОБА_4 не має зареєстрованого місця проживання, оскільки відповідно до положення п.п.16,33 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування, затвердженого Постановою КМУ від 07.02.2022 року №265,  місце проживання дитини віком до 14 років може бути задекларовано за адресою місця проживання одного з батьків або інших законних представників, зокрема одночасно із зняттям з попереднього задекларованого/зареєстрованого місця проживання, за декларацією, поданою одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників дитини.
Подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи віком до 14 років здійснюється одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).
Відсутність реєстрації місця проживання малолітнього ОСОБА_10 призводить до наявності низки юридичних та побутових обмежень, що включають складнощі із зарахуванням до дитсадка чи школи, оформленням соціальних виплат.

Так, підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.09.2021 року у справі № 459/3411/18, зазначено, що: «Верховний Суд виходить з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків».
Судова практика Верховного Суду, щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.
У постанові Верховного Суду від 09.11.2020 року у справі №753/9433/17 зазначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).
ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16.07.2015 року у справі «Мамчур проти України.
Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків».
Відповідно до ст..3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою ВРУ № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року,  визначено, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особистості необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розумінні. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним зокрема, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї. 
Рішенням Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2009 року в справі «Савіни проти України», визначено, що під час розгляду справи суд повинен з`ясовувати, чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів; чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини; чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження та чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки; чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я; чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки); чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання.
За змістом ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно зі ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.
Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача.

Встановлені на підставі наданих доказів фактичні обставини справи, на переконання суду, свідчать про злісне, свідоме ухилення відповідача ОСОБА_2 від виконання своїх обов`язків, зазначених положеннями ст..150 СК України по забезпеченню необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на фізичний та психологічний розвиток хлопчика, як складову виховання; відповідач не піклуються про сина в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, розвитку та становлення його особистості. 
Так позивачем долучено талон повідомлення №579 про прийняття та реєстрацію заяви (повідомлення) ОСОБА_11 , за фактом домашнього насильства вчиненого відповідачем у стані алкогольного сп`яніння,відносно неї.
Ймовірні неправомірні дії відповідача також негативним чином впливають на психологічний та емоційний стан дитини.
Обставин, які б об`єктивно перешкоджали відповідачу виконувати свої батьківські обов`язки, під час розгляду справи не встановлені.

Щодо висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради про не доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд виходить з наступного.
У ч.ч.5,6 ст.19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Так, відповідно до висновку Орган опіки та піклування виконкому ММР вважає за не доцільне постановити судове рішення, яким позбавити батьківських прав відповідача.
Разом з тим, висновок органу опіки та піклування носить рекомендаційний характер та мотивований відсутністю належних доказів про ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, з посиланням на те, що місце перебування відповідача не встановлено та не вислухано його думки щодо позбавлення батьківських прав; відсутністю спору між батьками про визначення місця проживання дитини або про участь у її вихованні та відсутністю заборгованості зі сплати аліментів, по причині не звершення ОСОБА_1 з позовом до суду.
Таким чином, висновок носить формальний характер, без надання оцінки причинам самоусунення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, враховуючи встановлені факти проживання дитини у сім`ї матері та вітчима, відсутності зареєстрованого місця проживання малолітньої дитини та пов`язаних з цим труднощів у матері, належним чином реалізувати права малолітнього ОСОБА_12 .
Слід відмітити, що відповідно до інформації Відділу ДРАЦС у місті Миколаєві Одеського міжрегіонального управління МЮ України, актовий запис про реєстрацію факту смерті ОСОБА_2 не складався.
За результатами перевірки відомостей, які містяться у Єдиному державному реєстрі судових рішень, здійсненої судом з урахуванням положень ч.2 ст.13 ЦПК України, судових рішень про визнання ОСОБА_2 безвісно відсутнім, оголошення померлим, чи вироків суду щодо його засудження до позбавлення волі, не виявлено.
Таким чином, слід прийти до висновку що на даний час відсутні відомості, які б підтверджували наявність обставин, які об`єктивно перешкоджають відповідачу виконувати свої батьківські обов`язки, при підтвердженому факті їх невиконання. 
З урахуванням зазначеного наданий висновок, не відповідає інтересам дитини, а тому відповідно до ч.6 ст.19 СК України суд з ним не погоджується.
Таким чином, приймаючи до уваги вищевикладене, той факт, що навіть після початку розгляду справи в суді, відповідачем ОСОБА_2 не було прийнято будь-яких мір по поновленню виконання своїх обов`язків по відношенню до малолітнього сина, суд вважає, що позовні вимоги про позбавлення його батьківських прав відносно ОСОБА_4 обґрунтовані та підлягають задоволенню виходячи з найкращих інтересів дитини.
Відповідно до вимог ч.1 ст.. 141 ЦПК України, з дотриманням положення ст.4 Закону України «Про судовий збір», з ОСОБА_2 в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 грн.
Керуючись ст.ст. 10,18,23,76, 258,259,263-265,352,354 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:
Позов ОСОБА_1 – задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Стягнути з ОСОБА_4 судовий збір в дохід держави в розмірі 1211,20 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду безпосередньо протягом тридцяти днів з дня проголошення. 

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд – якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 , фактично проживає за адресою АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 

Третя особа: Орган опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради, ЄДРПОУ 04056612 місце знаходження ву.Адміральська, 20 м.Миколаїв.

Головуючий суддя:       І.О. Притуляк