Справа № 127/34772/25
Провадження № 22-ц/801/802/2026
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Рибчинський В. П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2026 року	Справа № 127/34772/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати 
у цивільних справах:
судді-доповідача Рибчинського В.П.,
суддів Голоти Л.О., Копаничук С.Г., 
розглянувши в письмовому провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 січня 2026 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
в с т а н о в и в:

В листопаді 2025 року ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 31.08.2021 між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №5305603372, відповідно до якого ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» надало ОСОБА_1 , грошові кошти у сумі встановленого кредитного ліміту 17 309,50 грн, тип кредиту - кредит, строк користування - 24 місяці, цільове призначення кредиту - на споживчі потреби. Відповідачка зобов`язалася в порядку та на умовах, що визначені договором, повернути кредит. Однак зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконала, через що виникла заборгованість у сумі 41 958,35 грн. 
Зазначає, що 01.09.2021 між ТОВ «ФК «ЦФР» та АТ «Таскомбанк», було укладено договір відступлення прав вимоги №01/0912021, відповідно до якого ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» відступило право вимоги АТ «Таскомбанк» за кредитними договорами до боржників, в тому числі і відповідачки. 
В подальшому, 02.12.2024 між АТ «Таскомбанк» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» укладено договір факторингу №НІ/11/25-Ф, на підставі якого відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором до відповідачки. Таким чином, ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» набуло статусу кредитора за кредитним договором №5305603372 від 31.08.2021. 
Оскільки ОСОБА_1 належним чином зобов`язання щодо повернення основної суми боргу за договором позики та заборгованості за процентами – не виконала ні перед позикодавцем/первісним кредитором, ані перед позивачем/фактором – ТОВ «ФК «Еліт Фінанс», що набуло право вимоги за кредитним договором №5305603372 на підставі договору факторингу, позивач звернувся з позовом до суду, в якому просив стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість за кредитним договором в розмірі – 41 958,35 грн, понесені судові витрати зі сплати судового збору у сумі 3028 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 9200 грн. 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 січня 2026 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» заборгованість за кредитним договором №5305603372 від 31.08.2021 в сумі 41 958 (сорок одна тисяча дев`ятсот п`ятдесят вісім) гривень 35 копійок. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія «Еліт Фінанс» витрати по сплаті судового збору в сумі 3 028 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 9200 грн.
Не погоджуючись з таким рішенням суду  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила оскаржуване рішення скасувати в частині стягнення заборгованості за відсотками та судових витрат, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити. Також просила 
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило. 
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції частково не відповідає цим вимогам.
Судом встановлено, що 31.08.2021 ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір у виді заяви №5305603372 на отримання кредиту, за умовами якого кредитодавець надав позичальниці кредит на споживчі потреби з річною відсотковою ставкою за кредитом 198,60%. Загальний розмір кредиту 17 309,00 грн, строк на який надається кредит 24 місяці. 
01.09.2021 між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та АТ «Таскомбанк», було укладено договір відступлення прав вимоги №01/09/21, відповідно до якого ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» відступило АТ «Таскомбанк», а АТ «Таскомбанк» прийняло належні ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників, в тому числі і до відповідачки.
02.12.2024 між АТ «Таскомбанк» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» укладено договір факторингу № НІ/11/25-Ф, на підставі якого відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором до відповідачки.
Таким чином, ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» набуло статусу кредитора за кредитним договором № 5305603372 від 31.08.2021, укладеним між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 .
Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором №5305603372 від 31.08.2021 станом на 02.12.2024, відповідачка має заборгованість у розмірі 41 958,35 грн, з яких: тіло кредиту - 15 065,03 грн, заборгованість за відсотками - 26 893,11 грн, залишок по відсотках - 0,21 грн.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка взятих на себе кредитних зобов`язань в строки, передбачені кредитним договором, не виконала, а тому кредитор має право вимагати виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми позичених коштів та процентів за користування ними.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, разом з тим не погоджується з висновком суду щодо розміру стягнутих витрат на правничу допомогу з огляду на наступне.
Відповідач факт укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів не оспорює, щодо позовних вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 15 065,03 грн не оскаржує, а тому апеляційним судом в цій частині не переглядається.
Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо не оскаржуваної частини рішення ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Вимогами статті 1056-1 ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана)та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору.
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Так, згідно з п.п. 1.2., 1.3. Договору кредит надається в сум 17 309,00 грн, строком на 24 місяці. Позичальник зобов`язується сплачувати проценти за користування кредитом та здійснювати повернення кредиту на умовах передбачених в паспорті кредиту № 5603372, який є невід`ємною частиною цього договору.
Відповідно до паспорту кредиту № 5603372 реальна процентна ставка складає 198,60 % річних. Орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника за весь строк користування кредитом складає 42 235,88 грн (п. 5). 
Оскільки відповідачка належним чином зобов`язання щодо повернення основної суми боргу за кредитом не виконала, фактично отримані та використані кошти у добровільному порядку кредитору не повернула, відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту та процентами.
Посилання апелянта, що нарахований позивачем розмір процентів за кредитним договором є непропорційно великою сумою компенсації, не відповідає засадам справедливості, добросовісності та суперечить вимогам статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо неприпустимості встановлення у договорі несправедливих умов, суд не бере до уваги, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
З огляду на положення ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» включення у договори із споживачем умов, які є несправедливими, є підставою для визнання таких умов недійсними.
Однак, відповідачкою при розгляді справи в суді першої інстанції не заявлялося вимог про визнання кредитного договору недійсним, в частині визначення розміру процентів за користування кредитними коштами у зв`язку з їх невідповідністю вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».
Отже, в силу вказаної вище презумпції правомірності правочину (ст.204 ЦК України) правомірність положень цього договору презюмується.
Позичальником був укладений кредитний договір за власним бажанням, добровільно, без будь-якого примусу з боку третіх осіб. Перед укладенням кредитного договору позичальник отримала від кредитодавця всю інформацію стосовно кредиту, ознайомилась з усіма умовами договору та правильно зрозуміла суть фінансової послуги і під час його укладання усвідомлювала всі ризики, пов`язані з укладенням даного договору, а також наслідки і відповідальність у разі неналежного виконання умов договору.
Зокрема, відповідачці було відомо про реальну відсоткову ставку за користування кредитними коштами, порядок її зміни та порядок нарахування відсотків.
Тому суд першої інстанції, враховуючи викладені обставини, норми чинного законодавства про нарахування відсотків в межах строку кредитування, а також відсутність з боку відповідача доказів в спростування заявлених вимог - дійшов правильних висновків про задоволення позовних вимог.
Разом з тим, слушними є доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції стягнуто на користь позивача завищений розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 9 200 грн, оскільки при визначенні суми відшкодування суд мав виходити з критерію реальності адвокатських витрат та розумності їх розміру.
Загальна вартість послуг оцінена в сумі 9 200,00 грн, яку сторона позивача просила стягнути з відповідача.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною 4 статті 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269). 
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зауважила, що суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Тобто, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката, суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України
Оцінюючи подані позивачем докази на підтвердження понесених ним витрат в суді першої інстанції, колегією суддів апеляційного суду встановлено, що зазначені позивачем витрати на правничу допомога адвоката, які включають послуги: надання усної консультації з вивченням документів, підготовка пропозицій мають організаційний характер та зводяться до формування правової позиції позивача та є складовими підготовки позовної заяви і за своєю суттю не можуть бути віднесені до правової допомоги, як окремі послуги.
За таких обставин, надавши оцінку доказам щодо понесених витрат позивачем на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції, врахувавши складність справи, суть спору, характер послуг, а також необхідність дотримання критерію розумності та справедливості, колегія суддів дійшла висновку, що співмірним, розумним та необхідним у межах розгляду цієї справи у суді першої інстанції є розмір судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000 грн.
Враховуючи, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про зміну оскаржуваного рішення в частині судових витрат, а тому не підлягають розподілу судові витрат за розгляд справи апеляційним судом.
Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 січня 2026 року в частині розміру стягуваних судових витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції змінити, зменшивши їх розмір з 9 200 грн до 3 000 грн.
В решті рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач:    В.П. Рибчинський
Судді:      Л.О. Голота
С.Г. Копаничук